Справа № 303/991/18
судді Куштана Б.П.
27 лютого 2019 р. м. Ужгород
У цивільній справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15.11.2018 р. за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу - Балаж Марини Василівни, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу - Овчиннікової Ірини Василівни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку (справа № 303/991/18)
______________________________________________________________________________
ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 і приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу - Балаж М.В., у лютому 2018 р.
Позов мотивував тим, що є власником указаного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2017 р., укладеним із ОСОБА_5 як продавцем. Вважає себе добросовісним набувачем.
20.02.2017 р. йому стало відомо, що майно вибуло з його власності та станом на сьогодні зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі завідомо незаконних документів, які видані пізніше, ніж договір купівлі-продажу житлового будинку.
Вважає дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на спірний будинок незаконними, оскільки такі вчинені всупереч і з порушенням його прав на придбане за відплатним договором майно.
У червні 2019 р. ОСОБА_1 пред'явила до ОСОБА_2, ОСОБА_5 і приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу - Овчиннікової І.В., зустрічний позов, у якому просила визнати недійсним і скасувати з моменту укладення договір купівлі-продажу житлового будинку від 04.09.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом Овчинніковою І.В., укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_2, яким відчужено житловий будинок АДРЕСА_1.
Оскільки наказом МЮУ № 399/5 від 16.02.2018 р. скасовано рішення приватного нотаріуса Селехмана О.А. про державну реєстрацію права власності на спірний будинок за ОСОБА_5 від 29.08.2017 р. № 36808054, то для відновлення її порушених прав належить скасувати і договір купівлі-продажу житлового будинку від 04.09.2017 р., оскільки на момент цього правочину спірне мано ОСОБА_5 не належало.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.11.2018 р. у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не є фактичним суб'єктом тих прав, свобод і законних інтересів або юридичних обов'язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення за первісним позовом, а позивач за зустрічним позовом (ОСОБА_1П.) не є стороною оспорюваного правочину і вимоги про повернення майна з чужого незаконного володіння не заявляла, оскільки у спірних правовідносинах належним способом захисту порушеного права зустрічного позивача є вимога речово-правового змісту (витребування майна), а не зобов'язально-правового (визнання недійсним правочину).

При цьому суд першої інстанції установив таке.

Протягом 2017-2018 р. р. як ОСОБА_5, так і ОСОБА_1 реалізували свої суб'єктивні права на будинок, оформивши та зареєструвавши почергово право власності на житловий будинок « АДРЕСА_1.

На час розгляду справи чинними є реєстраційні документи, які свідчать, що власником будинку є ОСОБА_1, оскільки державна реєстрація права власності за ОСОБА_2, а також за ОСОБА_5 була скасована наказом МЮУ від 16.02.2018 р. № 398/5.

Зі скасуванням державної реєстрації права власності на будинок і спростуванням у зв'язку з цим презумпції правомірності правочину ОСОБА_2 утратив право власності на майно, яке було придбане ним за договором у ОСОБА_5, що виключає і можливість пред'явлення ним як добросовісним набувачем вимоги про витребування спірного майна (будинку) з чужого незаконного володіння. Також не передбачено ст.ст. 331, 392 ЦК України можливості виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі рішення суду, як того вимагає ОСОБА_2

З приводу зустрічного позову суд першої інстанції, ґрунтуючись на ст.ст. 16, 216, 387, 388 ЦК України та правових позицій ВС, виходив із того, що єдиним і правильним способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах за зустрічним позовом є саме витребування майна в порядку, передбаченому ст. 388 ЦК України, в останнього набувача (ОСОБА_2.), а не визнання договору про відчуження майна недійсним.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити постанову, якою зустрічний позов задовольнити повністю. Доводи скарги зводяться до того, що оскаржений договір купівлі-продажу будинку між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 є незаконним, оскільки в ході його укладення не дотримано вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

У апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов у повному обсязі. Доводи скарги зводяться до помилковості висновків суду про припинення права власності ОСОБА_2 на спірний будинок, про відсутність у ОСОБА_2 статусу добросовісного набувача, щодо неможливості визнання права власності за ОСОБА_2 і про відсутність в останнього права на звернення до суду з вимогою про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 та права на звернення до суду з позовом про визнання права власності та витребування з чужого незаконного володіння.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 20.02.2019 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а скаргу ОСОБА_2 задоволено: рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15.11.2018 р. скасовано; позов ОСОБА_2 задоволено; визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 227; скасовано рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39755126 від 19.02.2108 р., та скасовано запис про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 227, номер запису про право власності 24908890 від 19.02.2018 р.; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 нерухоме майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 227. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 26.02.2018 р.

Апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не здійснювала будівництво спірного житлового будинку в період з 19.07.2017 р. (повідомлення про початок будівельних робіт) по 09.10.2017 р. (видано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації), оскільки в цей період (04.09.2017 р.) указаний житловий будинок був проданий його власником ОСОБА_5 позивачу ОСОБА_2, який право власності на нього набув у встановленому законом порядку. Натомість, ОСОБА_1 набула право власності на цей будинок неправомірно. Тобто, спірний житловий будинок вибув із володіння ОСОБА_2 поза його волею (унаслідок скасування наказом МЮУ № 399/5 від 16.02.2018 р. рішення про державну реєстрацію права власності за ним на спірне нерухоме майно) з подальшою реєстрацією права власності на це майно за ОСОБА_1, яка на даний час користується належним йому майном, а тому він управі витребувати його від ОСОБА_1 за правилами ст. 388 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_1 не здійснювала будівництво житлового будинку в період з 19.07.2017 р. по 09.10.2017 р., а проведена за нею реєстрація права власності на спірне нерухоме майно беззаперечно не стверджує факт створення (будівництва) цього майна нею і, відповідно, набуття права власності на нього у встановленому законом порядку (ст. 331 ЦК України), то її права спірним договором купівлі продажу цього нерухомого майна між ОСОБА_5 (продавець) і ОСОБА_2 (покупець) порушені не були.

Я погоджуюся із висновками суду першої інстанції через їх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, за приписами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на це суд першої інстанції правильно зазначив, що спірні моменти з приводу участі ОСОБА_5 і ОСОБА_1 у будівництві спірного об'єкта нерухомості (житлового будинку) підлягають вирішенню між ними самими, оскільки таких повноважень ОСОБА_5 ОСОБА_2 не делегував. До того ж, ці обставини не були підставою первісного позову, а відтак - не входять до предмету доказування у спорі між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно з ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, в спірних правовідносинах ОСОБА_2 як набувач будинку за договором купівлі-продажу, укладеним із ОСОБА_5 як продавцем, не вправі витребувати майно з чужого незаконного володіння ОСОБА_1, яка, в свою чергу, вважає себе законним власником будинку як новоствореного майна. Такий спосіб захисту характерний саме до правовідносин за зустрічним позовом ОСОБА_1

Окрім того, ОСОБА_2 заявлені взаємовиключні способи захисту порушених прав: витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання права в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК Укураїни.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та 376 (самочинне будівництво) ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту (постанова Верховного Суду|Касаційний цивільний суд, від 28.11.2018, № 662/397/17|61-24913св18).

Відповідно до вимог ст. 334 ч.3, ч.4 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Установлено, що ОСОБА_2 придбав спірний будинок за договором купівлі-продажу, проте державна реєстрація цього майна як за продавцем будинку (ОСОБА_5), так і за покупцем - ОСОБА_2, скасована наказом МЮУ від 16.02.2018 р. № 398/5.

Тобто, на момент розгляду спору ОСОБА_2 не є законним власником житлового будинку № АДРЕСА_1, а обрані ним способи захисту не узгоджуються зі змістом спірних правовідносин.

До того ж, оскільки вказаний наказ МЮУ оскаржений ОСОБА_2 до Печерського районного суду м. Києва (ухвала цього суду від 06.12.2018 р.), а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.05.2018 р. (справа № 807/137/18) про відмову в позові ОСОБА_5 до МЮУ про визнання протиправним і скасування наказу та зобов'язання учинити певні дії не набрало законної сили (зворотних даних немає), то належало б обговорити питання можливості зупинення провадження у цій справі до вирішення питання про правомірність оспореного наказу Міністерства юстиції України.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1, ч.6, ст. 13 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У контексті наведеного вважаю, що апеляційні скарги підлягали залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції як суперечні предмету та підставам позовів, письмовим доказам, указаним нормам матеріального та процесуального права.

27.02.2019 р. Куштан Б.П.