Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 401/573/17

провадження № 61-32983св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 червня 2017 року у складі судді Гонтаренко Т. М. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2017 року у складі суддів: Дуковського О. Л., Єгорової С. М., Письменного О. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 січня 2017 року в приміщенні кабінету Світловодського міського голови, розташованому в будинку № 14 по вулиці Героїв України в місті Світловодську Кіровоградської області, під час засідання виконавчого комітету Світловодської міської ради ОСОБА_5 словесно поширила присутнім у цьому приміщенні міському голові, секретарю міської ради, членам виконавчого комітету та іншим громадянам інформацію, яка не відповідає дійсності, чим принизила його честь, гідність та ділову репутацію як керівника КП «Житлосвіт 2012».

Відповідач висловилась, що він скоює крадіжки, а саме дослівно промовила: «Скільки він може нас обкрадати?».

Зазначені висловлювання зафіксовані на відеозапис та стали відомі мешканцям міста Світловодськ з телевізійної трансляції репортажу засідання виконавчого комітету Світловодської міської ради.

Дані висловлювання стали відомі також працівникам КП «Житлосвіт 2012» і мешканцям багатоквартирних будинків, які обслуговуються указаним підприємством.

Посилаючись на викладені обставини та уточнивши позов, позивач просив суд зобов'язати ОСОБА_5 через засоби масової телевізійної інформації публічно вибачитись перед ним за поширення неправдивої інформації про нього як про особу, яка скоїла крадіжки.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту честі, гідності та ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено статтями 16, 277 ЦК України. Крім того, питання відповідача членам виконавчого комітету «Скільки він може їсти…і нас обкрадати?» є оціночним судженням, яке не містить в собі фактичних даних і не пов'язане з ОСОБА_4 як з фізичною особою. Прізвище позивача було озвучене відповідачем в контексті як керівника КП «Житлосвіт 2012», до якого вона має претензії щодо наданих комунальних послуг.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що позов не підлягає задоволенню, оскільки факту поширення відповідачем відносно позивача недостовірної інформації, яка б принижувала його честь, гідність та ділову репутацію не встановлено. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що рішення суду ухвалено з порушенням норм права та є незаконним.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги до ОСОБА_5

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій з надуманих мотивів обґрунтували неправомірні дії відповідача як висловлювання про КП «Житлосвіт 2012», оскільки з відеозапису об'єктивно вбачається, що неправдиві висловлювання щодо скоєння крадіжок адресовані саме позивачу. Суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_5 не надала доказів, які б підтверджували, що відносно нього відкрито кримінальне провадження щодо скоєння крадіжок. Суди першої та апеляційної інстанцій мали безспірні та належні докази, які підтверджують умисне поширення ОСОБА_5 неправдивої інформації, однак з надуманих мотивів відмовили у задоволенні позову.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_5зазначила про те, що касаційна скарга не містить правових підстав для скасування ухвалених судових рішень першої та апеляційної інстанцій. Обставини, на які посилається ОСОБА_4, були предметом дослідження судами та не потребують додаткового аналізу, зводяться до власного тлумачення заявником обставин справи та норм матеріального права. Касаційна скарга не містить посилань на порушення судами норм процесуального та невірного застосування норм матеріального права, а фактично обґрунтована тим, що суд першої інстанції надав невірну оцінку наданому позивачем відеозапису, а суд апеляційної інстанції не виправив даної помилки. Доводи касаційної скарги є надуманими та не підтверджені належними доказами.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 23 січня 2017 року в приміщенні кабінету Світловодського міського голови, розташованому в будинку № 14 по вулиці Героїв України міста Світловодська Кіровоградської області відбулось засідання виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області з запрошенням представників громадськості, на якому серед інших питань, розглядалось питання контролю за наданням комунальних послуг КП «Житлосвіт 2012» та узгодження тарифів.

На даному засіданні була присутня ОСОБА_5 як представник мешканців будинку АДРЕСА_1, якій була надана можливість висловити свої претензії щодо відсутності контролю з боку виконавчого комітету Світловодської міської ради відносно затверджених ними тарифів та переліку наданих комунальних послуг. Під час промови відповідач проголосила, що ЖЕК № 5 (КП «Житлосвіт 2012») систематично вимагає сплати коштів за послуги, які фактично не надаються, а саме: за дератизацію та дезінфекцію будинків, за перевірку та обслуговування димо-вентиляційних каналів, за прибирання прибудинкової території, особливо у зимовий період, протягом якого сніг на прибудинкових територіях не прибирається, що призводить до травм мешканців будинків. Далі звертала увагу членів виконкому на надання послуг з обслуговування будинку, поточні і капітальні ремонти комунікацій та наголосила, що мешканці будинку сплачують кошти, але послуги не надаються. Піддала критиці КП «Житлосвіт 2012» (ЖЕК №5), яке не надає мешканцям будинку комунальні послуги належної якості та в належній кількості.

Судами встановлено, що прізвище ОСОБА_4 було названо відповідачем у зв'язку з тим, що саме він є керівником КП «Житлосвіт 2012». Далі відповідач ставить питання членам виконкому «Скільки він може їсти…і нас обкрадати?». Продовжуючи свій виступ, відповідач звертає увагу присутніх на засіданні, що затверджуючи тарифи на оплату комунальних послуг для ЖЕКів, останні не здійснюють контроль за дотриманням законів щодо умов надання комунальних послуг, а це створює умови для незаконного привласнення коштів споживачів без надання їм всього переліку та об'єму комунальних послуг, тобто для обкрадання мешканців міста і бюджету.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честі і гідність інших людей.

Частина 1 статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив надані сторонами докази та дійшов обґрунтованого висновку, що запитання відповідача членам виконавчого комітету: «Скільки він може їсти…і нас обкрадати?» є оціночним судженням, яке не містить в собі фактичних даних і не пов'язане з позивачем ОСОБА_4 як з фізичною особою.

Колегія суддів погоджується із висновками судів щодовідсутності факту поширення відповідачем відносно позивача недостовірної інформації, яка б принижувала його честь, гідність та ділову репутацію.

Крім того, із позовної заяви вбачається, що позивач просив спростувати розповсюджену щодо нього інформацію відповідачем шляхом публічного вибачення.

Частина друга статті 16 ЦК України містить перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до пунктів 25, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

Враховуючи наведене, суди дійшли правильного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачений вказаними нормами закону.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв