П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/3718/18

Номер провадження 22-ц/804/461/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Баркова В.М., Пономарьової О.М.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

третя особа - приватний нотаріус Маріупольського нотаріального округу Донецької області Чичекова Олена Анатоліївна

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2018 року, у складі судді Пантелєєв Д.Г. дата складення повного судового рішення 20 серпня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 05 вересня 2006 року.

Вимоги обґрунтовані тим, що 05 вересня 2006 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, за яким відповідачу було передано в дар домоволодінням АДРЕСА_1 . Просив визнати договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений 05 вересня 2006 року між ним та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. за реєстраційним №4648, недійсним на підставі ст.229 ЦК України, оскільки договір укладено під впливом помилки.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений 05 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. за реєстраційним №4648, недійсним.

Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування судового рішення, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер.

До участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_1 залучена ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем ОСОБА_1 на підставі заповіту від 07 листопада 2018 року (т.1 а.с.142).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 , який підтримав скаргу, ОСОБА_2 , яка вважала, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи вимоги суд зазначив, що позивач ОСОБА_1 , який досяг 49 років, на час укладення договору мав ряд хронічних захворювань, що завадило йому вірно сприймати здійснюваний ним правочин, він потребував та потребує сторонньої допомоги, які відповідач йому не надавав; відповідач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_1 , що вказує на відсутність необхідності завчасної безоплатної передачі нерухомого майна у власність відповідача.

З висновками суду погодитися не можна.

Встановлено, що ОСОБА_1 , 1956 року народження, є батьком ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження відповідача.

05 вересня 2006 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці Маріупольської міської ради. Договір посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Чичековою О.А.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, колегія суддів вважає, що рішення підлягає скасуванню, оскільки підстави для задоволення позову відсутні з огляду на таке.

Згідно із частиною третьою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Зі справи вбачається, що 02 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння, що був посвідчений 05 вересня 2006 року, з посиланням на те, що при укладенні договору він, як людина похилого віку, що страждає від хронічних захворювань, не розумів змісту договору дарування, вважаючи його договором довічного утримання, оскільки не мав наміру безоплатно передавати в власність відповідача належний йому житловий будинок, тобто помилився в суті укладеного договору.

За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі справи вбачається, що на підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_1 , якому на час укладення договору виповнилося 49 років, надав суду копії наступних документів: паспорт, реєстраційний номер облікової картки платника податків, договір дарування від 05 вересня 2006 року та свідоцтво про народження ОСОБА_3 (т.1 а.с.4-6).

Інших доказів, які б підтверджували, що при укладенні договору ОСОБА_1 , як людина похилого віку, що страждає від хронічних захворювань, не розумів змісту договору дарування, вважаючи його договором довічного утримання, позивач суду першої інстанції не представив.

ОСОБА_2 , як правонаступник ОСОБА_1 , також не надала апеляційному суду будь-яких доказів на підтвердження підстав позову або на спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 .

Заперечуючи проти рішення суду ОСОБА_3 в апеляційній скарзі послався на те, що підстав для визнання договору недійсним не було, зважаючи на те, що при укладенні договору позивач усвідомлював характер своїх дій, не хворів, мав змогу вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, в тому числі і підписувати договори, був повністю дієздатним, виконував різноманітні правочини та був учасником господарських товариств з відповідними повноваженнями (т.1 а.с.49-84).

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши представлені позивачем докази, виходячи з обґрунтування позову, пояснень ОСОБА_2 в апеляційному суді та заперечень відповідача у справі, викладених в апеляційній скарзі та поясненнях у судовому засіданні апеляційного суду, а також на підставі норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, укладеного 05 вересня 2006 року між ним та його сином ОСОБА_3 , з підстав вчинення правочину внаслідок помилки є незаконним, оскільки судом неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а представлені позивачем докази є недостовірними та недостатніми (ст. ст. 78-79 ЦПК).

За таких обставин, апеляційна скарга відповідача визнається обґрунтованою, а тому, судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , у позові про визнання договору дарування від 05 вересня 2006 року недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 також посилався на те, оскільки справа розглянута у його відсутність, а тому, є підстави вважати, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для його скасування.

Апеляційний суд вважає, що в розумінні п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України (порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою) розгляд справи у відсутності відповідача ОСОБА_3 не є обов`язковою підставою для скасування рішення, зважаючи на те, що справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, а за вимогами ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Встановлено, що за клопотанням представника позивача спір вирішено судом в спрощеному провадженні без повідомлення учасників справи, а клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи за правилами іншого провадження до суду не надходило.

Однак, колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_3 про те, що розгляд в 2018 році справи про визнання недійсним безоплатного договору дарування від 05 вересня 2006 року без участі відповідача може свідчити про недотримання судом основних засад цивільного судочинства - змагальності сторін, диспозитивності та зокрема, принципу пропорційності, який визначає, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для

вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст.11 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 серпня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеного 05 вересня 2006 року, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 30 вересня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

В.М.Барков

О.М. Пономарьова