Провадження № 22-ц/812/241/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 лютого 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/1134/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

секретар судового засідання Лептуга С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухваленого 20 листопада 2018 року під головуванням судді Бобрової І.В. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 25 листопада 2018 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» (далі - ПрАТ «МОПАС») про захист трудових прав,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, який в подальшому неодноразово уточнювала, до ПрАТ «МОПАС» про захист трудових прав.

Позивачка зазначала, що працювала у ПрАТ «МОПАС» впродовж тривалого часу, а з 12 травня 2017 року на підставі наказу № 64-к на посаді касира (вбиральні).

6 лютого 2018 року згідно до наказу № 18-к була звільнена з займаної посади за статтею 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв'язку із неможливістю продовжувати роботу за станом здоров'я.

Працювала повний робочий час та її графік складав сутки через дві доби. У її обов'язки входило приймати плату за надання послуг вбиральні, проводити отримання коштів по касовому апарату, складати звіти за отримані кошти та надавати їх до бухгалтерії підприємства, проводити вилучення коштів з каси вбиральні та здавати їх до інкасації. Також вона отримувала товарно-матеріальні цінності із складу підприємства та видавала їх прибиральниці вбиральні.

За роботу касира вбиральні їй сплачували 0,75 ставки від мінімальної заробітної плати на 2017 рік у сумі 3200 грн. За роботу вночі, вихідні та святкові дні не проводилась доплата відповідно до чинного законодавства.

В січні 2018 року було проведено скорочення штату та звільнена прибиральниця. У обов'язки касира вбиральні було введено обов'язки виконувати функції прибиральниці вбиральні. При цьому з залишенням попередньої оплати праці.

На її відмову суміщати обов'язки касира та прибиральниці вбиральні, керівництво підприємства повідомило, що вона буде звільнена за порушення трудової дисципліни, при цьому їй не було запропоновано іншої посади, яка відповідала б її умовам праці.

У зв'язку із тиском керівництва та погрозами звільнення, була змушена написати заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням.

У поданій заяві про звільнення не зазначала дату свого звільнення, та в той же день, без двотижневого відпрацювання, була звільнена.

Посилаючись на те, що звільнення є протиправним та таким, що порушує її права на працю, та за час роботи на підприємстві їй було неправильно нарахована та виплачена заробітна плата за фактично відпрацьований нею час, позивачка просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Генерального директора ПрАТ «МОПАС» від 6 лютого 2018 року № 18-к щодо її звільнення; поновити на посаді касира (вбиральні) ПрАТ «МОПАС» відповідно до штатного розпису з 6 лютого 2018 року; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за травень-грудень 2017 року та січень 2018 року в сумі 32476,28 грн. та 20000 грн. моральної шкоди.

Під час розгляду справи, на стадії судових дебатів, позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу про її звільнення та поновлення на роботі, позивачка просила суд залишити без розгляду.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом не встановлено порушень з боку відповідача при звільненні позивачки та щодо повного розрахунку заробітної плати, відповідачем з ОСОБА_1 у день її звільнення було здійснено повний розрахунок заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку. Факт роботи ОСОБА_1 у відповідача у вихідні дні та надурочний час в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що оскільки відсутні підстави вважати наказ про звільнення протиправним та незаконним, тому й відсутні підстави для стягнення з відповідача заявленої позивачем моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на необґрунтованість рішення суду, просила його в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було поверхнево досліджено доказ щодо наявності у відповідача книги розрахункових операцій за період з травня 2017 року по лютий 2018 року, а без дослідження цієї книги не можливо встановити фактично відпрацьований позивачкою час. Суд безпідставно не взяв до уваги покази свідків щодо фактичного графіку роботи позивачки, а саме, що графік роботи становив 24 години на добу, через дві доби, а не 6 годин на добу, як то вказано у графіках роботи, наданих відповідачем. А надані відповідачем графіки містять завідомо неправдиві відомості, оригінали яких суд не досліджував.

На вказану апеляційну скаргу від ПрАТ «МОПАС» надійшов відзив, в якому товариство заперечувало проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані, оскільки дослідження книги обліку розрахункових операцій не підтвердить режим роботи ОСОБА_1 Позивачка особисто під підпис ознайомлювалася з графіками роботи, де зазначалися години та дні її роботи. За весь період роботи ОСОБА_1 не зверталася до відповідача щодо не доврахування заробітної плати або, що її графік не співпадає з табелем робочого часу. На підприємстві відсутні будь-які накази чи розпорядження щодо надурочних робіт та позивачці не надавалися усні розпорядження щодо надурочних робіт. На підприємстві ведеться достовірний облік виконуваної працівником роботи та забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці. Судом в повній мірі було досліджено та надана оцінка представлених відповідачем графіків та табелів роботи, а ОСОБА_1 під час розгляду справи не оспорювалися надані копії та не визнавалися як недопустимі докази.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі її заяви та відповідно до наказу № 64-к від 12 травня 2017 року, з 13 травня 2017 року працювала у структурному підрозділу ПрАТ «МОПАС» - Миколаївський міжміський автовокзал на посаді касира (вбиральня) на умовах неповного робочого часу (0,75 ставки), з посадовим окладом згідно штатного розкладу на 2017 рік.

6 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади згідно з наказом № 18-к за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як вбачається з розрахункового листка, відомості розподілу виплат заробітної плати за 6 лютого 2018 року, з позивачкою у день її звільнення, відповідачем було здійснено повний розрахунок заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку. Крім того, цього ж дня позивачці видана трудова книжка (т. 1 а.с. 173, 178, 179-183).

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона працювала в нічний час, у вихідні та святкові дні, однак відповідач не провів відповідних розрахунків за виконання вказаної роботи.

Відповідно до статті 57 КЗпП України, час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

Згідно Колективних договорів на 2017 та 2018 роки, зареєстрованих Управлінням праці департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради 31 березня 2017 року та 3 квітня 2018 року, а також Правилам внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПрАТ «МОПАС», тривалість щоденної роботи встановлюється відповідно до графіка, затвердженого генеральним директором і погоджено з головою профкому. У ПрАТ «МОПАС» ведеться сумарний облік робочого часу, тривалість якого не може перевищувати 40 годин на тиждень. За домовленістю з роботодавцем працівникові може бути встановлений неповний робочий день із оплатою пропорційною відпрацьованому часу (т. 1 а.с. 124-128, т. 2 а.с. 6-8).

Пунктом 5.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку, у відповідних випадках тривалість щоденної роботи, у тому числі час початку і закінчення щоденної роботи, перерви для відпочинку і прийому їжі, визначається графіком змінності, затвердженим генеральним директором за узгодженням із профкомом, з дотриманням установленої тривалості робочого часу (т. 1 а.с. 127).

Як вбачається з наданих відповідачем графіків роботи за період травень-грудень 2017 рік та січень-лютий 2018 року, тривалість робочого дня ОСОБА_1 встановлена позмінно та триває 6 годин на добу (т. 1 а.с. 69-95, 135-171).

Таким чином, умови праці позивачки передбачають її роботу за графіком змінності, що обумовлюється специфікою її посади касира (вбиральня).

Частиною другою статті 30 Закону України «Про оплату праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Власник або уповноважений ним орган повинен вести облік надурочних робіт кожного працівника (частина друга статті 65 КЗпП України).

Згідно зі статтею 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі.

Статтею 108 КЗпП України встановлено, що робота у нічний час (стаття 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.

Відповідно до положень частини другої статті 54 КЗпП України тривалість нічної роботи зрівнюється з денною в тих випадках, коли це необхідно за умовами виробництва, зокрема у безперервних виробництвах, а також на змінних роботах при шестиденному робочому тижні з одним вихідним днем.

Враховуючи змінність роботи касира (вбиральня), тривалість нічної роботи ОСОБА_1 зрівнюється з денною, а тому не підлягає оплаті у підвищеному розмірі.

Відповідно до положень статті 69 КЗпП України на підприємствах, в установах, організаціях, зупинення роботи яких неможливе з виробничо-технічних умов або через необхідність безперервного обслуговування населення, вихідні дні надаються в різні дні тижня почергово кожній групі працівників згідно з графіком змінності, що затверджується власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації.

Таким чином, вихідні дні ОСОБА_1 збігалися з вихідними днями, встановленими графіками роботи.

Згідно статті 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

Із змісту Положення № 1 про оплату праці працівників підприємства, яке є додатком № 9 до колективного договору та погоджене головою профкому ПрАТ «МОПАС», вбачається, що розрахунок заробітної плати ПрАТ «МОПАС» здійснюється на підставі наданих з АВ-АС до фінансово-економічного відділу ПрАТ «МОПАС» табелів обліку робочого часу працівників (п. 2.1). Оплата праці працівників у нічний, вечірній час, у вихідні та святкові дні здійснюється на підставі інформації, яка міститься у наданих табелях, згідно з чинним законодавством та у відповідності з діючим колективним договором між адміністрацією та трудовим колективом ПрАТ «МОПАС» (п. 2.2). Розмір оплати праці працівників визначається посадовими окладами, обумовленими штатним розкладом ПрАТ «МОПАС» (т. 2 а.с. 9).

Як вбачається із розрахункових відомостей, відомостей розподілення виплат заробітної плати та звіту по записах журналу розрахунків за період з травня 2017 року по лютий 2018 року, ОСОБА_1 ПрАТ «МОПАС» була нарахована та сплачена заробітна плата у повному обсязі за фактично відпрацьований позивачкою час, на підставі наданих табелів обліку використання робочого часу за вказаний період (т. 1 а.с. 70-95, 135-174, 178).

Таким чином, встановивши, що умови оплати праці позивачки регулюються укладеним між відповідачем та працівниками ПрАТ «МОПАС» колективним договором, та, враховуючи характер роботи позивачки, який передбачає роботу із тривалістю робочого дня працівника позмінно 6 годин на добу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки при виплаті позивачці всіх сум при звільненні, відповідачем не було порушено законодавство про працю.

Доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість по заробітній платі виникла через те, що відповідач повинен був за її роботу вночі, вихідні та святкові дні проводити доплату відповідно до чинного законодавства, спростовуються встановленими обставинами справи та не можуть прийматись до уваги з наведених вище підстав.

Твердження ОСОБА_1 про те, що вона працювала 24 години на добу та її графік роботи складав доба через дві доби, є необґрунтованими.

Так, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обов'язок по доказуванню та наданню доказів покладається на сторони.

Між тим, відповідних доказів про те, що ОСОБА_1 працювала на підприємстві 24 години на добу, апелянтом не надано.

До того ж, таке твердження апелянта спростовується наявними в матеріалах справи графіками роботи за період травень-грудень 2017 року та січень-лютий 2018 року, з яких вбачається, що вона працювала 6 годин на добу позмінно та з якими ОСОБА_1 ознайомлювалася особисто під підпис, а також табелями обліку використання робочого часту за вказаний період.

Не містить підтвердження таким доводам ОСОБА_1 також досліджена у судовому засіданні апеляційного суду книга обліку розрахункових операцій за вказаний період, оскільки із наявних в ній фіскальних звітних чеків не видно, хто саме проводив ці звіти.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення в частині, яка оскаржується, підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, сторони не оскаржували, а тому колегія суддів рішення в цій частині не перевіряє.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 27 лютого 2019 року.