КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/7698/17 головуючий у суді І інстанції: Величко Т.О.
провадження №22-ц/824/3205/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Топольський В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року у складі судді Величко Т.О. у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи Орган опіки і піклування Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, обґрунтовуючи його тим, що 18 березня 1999 року позивачі разом з їх сином - ОСОБА_7 набули у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1. 10 липня 2012 року ОСОБА_7, без погодження з іншими співвласниками указаної квартири, зареєстрував у ній місце проживання свого сина - ОСОБА_6. Позивачі вважають, що оскільки їх онук за місцем реєстрації не проживає понад шість місяців, вони, як власники житла, мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Тому, позивачі просили суд визнати малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, сина законного представника ОСОБА_5, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позов задовольнити. Вважають, що суд першої інстанції не взяв до уваги факт визнання відповідачем позову, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення.

ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, надала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказала, що відповідно до статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органів опіки і піклування відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження майна, а тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без задоволення.

Орган опіки і піклування Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_7 відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що малолітня дитина ОСОБА_6 має визначене законом право на проживання у спірній квартирі, за місцем зареєстрованого місця проживання одного із батьків, відповідно до вимог статей 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства». Крім того, суд вказав, що позивачі не скористалися своїм правом, і не надали суду висновок щодо можливості позбавлення малолітньої дитини права користування квартирою.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності (по 1/3 кожному) ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло(а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року народився ОСОБА_6, батьками якого є ОСОБА_7 та ОСОБА_5, що підтверджуються свідоцтвом про народження (а.с.6).

Також установлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5, тобто за місцем реєстрації свого батька - ОСОБА_7 (а.с.13). Також в спірному приміщенні зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, зазначена обставина підтверджується довідкою з місця проживання сім'ї та реєстрації від 03 березня 2017року (а.с.13).

Згідно довідки від 05 грудня 2014 року Єдиного районного розрахункового центру ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матір'ю у АДРЕСА_6 з 01 листопада 2014 року (а.с.10).

Згідно довідки від 31 жовтня 2016 року Дошкільного навчального закладу №516 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує групу №9 ДНЗ №516 з 03 вересня 2014 року, адреса, дана матір'ю: АДРЕСА_7 з 01 листопада 2014 року (а.с.11).

Згідно актів від 08 вересня 2016 року, 12 жовтня 2016 року, 07 грудня 2016 року, 24 січня 2017 року, 12 травня 2017 року, 08 листопада 2017 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент перевірки паспортного режиму мешканців АДРЕСА_2 у квартирі був відсутній та не проживав (а.с.14, 15, 16, 17, 18).

Згідно висновку Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві у ході перевірки було встановлено, що 09 квітня 2014 року о 23 годині в квартирі АДРЕСА_3 між ОСОБА_5 та її чоловіком ОСОБА_7 виник конфлікт на ґрунті побутових стосунків, у зв'язку з цим ОСОБА_5 звернулася із заявою про вчинення насильства в сім'ї (а.с.37).

Згідно довідки від 10 квітня 2014 року ОСОБА_5 отримала побутову травму (а.с.38).

Відповідно до положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

У статті 155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до статті 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другійстатті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Позбавлення дитини майнових прав регулюється Законом України «Про охорону дитинства», що є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Так, відповідно до статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно із правилами статті 17 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Статтею 18 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Пунктом 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, встановлено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Аналіз вищезазначених норм законодавства, у сукупності із матеріалами даної цивільної справи, дає суду апеляційної інстанції підстави дійти висновку про те, що ЗУ «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що обов'язковою умовою для зміни будь-яких майнових прав дитини є дозвіл органів опіки і піклування. Разом з тим, у матеріалах справи відсутній указаний доказ, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що задоволення позовних вимог буде тотожним із порушенням законних прав дитини на житло.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що згода позивачів на реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_6 у спірному житловому приміщенні не є необхідною умовою для вчинення таких дій, і наявність такої згоди співвласників житлового приміщення не передбачена будь-яким нормативно-правовим актом.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності порушення з боку відповідача права позивачів на користування та розпорядження майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги факт визнання відповідачем позову, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчили б про визнання відповідачем позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги докази, які свідчать про не проживання в спірній квартирі ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 року народженн,я (акти та довідки про проживання останнього в АДРЕСА_4) є безпідставними, оскільки зазначені докази свідчать про не проживання Єлісея в спірній квартирі у період з 2014 року по 2017 рік. Разом з тим, з пояснень законного представника відповідача та висновку Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві вбачається, що ОСОБА_6 після народження проживав у спірній квартирі та у зв'язку з конфліктами у сім'ї він з матір'ю не має можливості проживати у спірному приміщенні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, і правильно застосував статті 19, 177 СК України, і статті 11, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», при постановленні оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «25» лютого 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк
О.І. Сліпченко