ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 643/8233/16-ц

провадження № 22-ц/818/1926/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

учасники справи:

стягувач ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи Московський районний відділ Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова, постановлену 17 грудня 2018 року у складі судді Майстренко О.М., -

УСТАНОВИВ:

06.07.2016 ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою, після уточнення якої у квітні 2017 року просила видати дублікат виконавчого листа від 20.08.2001 по цивільній справі № 2-248/01 по справі за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява мотивована тим, що постановою Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2001 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку кожного місяця, починаючи 20.08.2001 року до досягнення донькою повноліття. 27 червня 2002 року ОСОБА_6 отримала дублікат виконавчого листа. 04 липня 2016 року звернулася до суду з дійсною заявою про видачу дублікату виконавчого листа, у зв`язку з його втратою.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що постановою державного виконавця виконавче провадження за рішенням суду про стягнення аліментів закінчено в порядку п. 5 ч. 1 ст. 39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Видача дубліката виконавчого листа може призвести до подвійного стягнення. Зазаначене не перешкоджає ОСОБА_3 в майбутьному звернутись до суду з окремим позовом про стягнення аліментів за минулий час.

06 лютого 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, прийняти нову постанову, якою задовольнити її заяву.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що виконавче провадження було закрито державним виконавцем у зв`язку зі скасуванням судового рішення, на підставі якого виконавче провадження було відкрито. Виконавчий лист направлявся не їй, а до Московського районного суду м. Харкова. Тому вона його не отримувала і не могла отримати.

ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , у відзиві проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Посилається на те, що у разі втрати Московським районним відділом Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиії (надалі Московський ВДВС) виконавчого провадження необхідно було спочатку звертатися із заявою про відновлення судового провадження. При цьому у разі отримання ОСОБА_3 державної допомоги з 2008 року по 30 червня 2017 року, виконавче провадження мало бути відкритим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`являлися в судові засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до п.п. 1,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як установлено судом і вбачається з матеріалів справи, постановою Московського районного суду від 20 серпня 2001 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку кожного місяця, починаючи 20.08.2001 року до досягнення дитиною повноліття (т.1 а.с. 5).

27.06.2002 ОСОБА_9 отримала дублікат виконавчого листа (т.1 а.с. 6) на виконання зазначеної постанови.

Про пред`явлення зазначеного дублікату виконавчого листа до виконання та здійсненення державним виконавцем виконавчих дій свідчать надані заявницею копія довідки Державної виконавчої служби у Московському районі м.Харкова від 20.03.2007 № 7796 про ухилення ОСОБА_2 від сплати аліментів та наявність заборгованості (т.1 а.с. 55), копії довідок виданих Московським ВДВС про неотримання ОСОБА_3 аліментів за період з 01.03.2008 по 31.12.2016 (т.1 а.с. 119 134).

Рішенням Моковського районного суду м. Харкова від 04.08.2005 у цивільній справі за № 2 25941 ОСОБА_2 позбавлений батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 63).

Згідно рішення виконавчого комітету Московької районної ради м. Харкова від 07.02.2006 № 26/10 призвіще ОСОБА_5 замінено на прізвище матері ОСОБА_10 ( т. 1 а.с. 58).

Згідно довідки управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради від 18.03.2019 № 07 2903 (т.2 а.с.4 5) з 01.03.2008 по 30.06.2017 ОСОБА_3 перебувала на обліку в управлінні та отримувала державну допомогу дітям, батьки яких ухиляютться від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину, або проживання яких невідоме, на дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с. 4 5).

Доводи представника ОСОБА_2 про те, що в процесі розгляду зазначеної цивільної справи ОСОБА_9 відмовилася від стягнення заборгованості по аліментах та аліментів, що підтверджується даними протокола судового засідання (т.1 а.с. 64) не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину. Оскільки вимог про стягнення аліментів та заборгованості за аліментами в цивільній справі № 2-25941 заявлено не було, суд був позбавлений можливості прийняти зазначену відмову у встановленому на той час процесуальному порядку. Висновку про звільнення ОСОБА_2 від сплати аліментів, призначених постановою Московського районного суду від 20.08.2001, та від заборгованості, що утворилася станом на 04.08.2005, вищезазначене рішення суду не містить.

Таким чином, відмова ОСОБА_3 від стягнення зазначених платежів не була оформлена належним чином та прийнята судом. Тому ОСОБА_2 не можна вважати таким , що зівльнений від обов`язку виконувати постанову Московського районного суду від 20 серпня 2001 року про стягнення з нього аліментів.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволені заяви про видачу виконавчого листа, суд виходив з того, що виконавче провадження № 53271163 з примусовго виконання виконавчого листа № 2/248/01, виданого 16.01.2017 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання ОСОБА_12 21.08.2000 закрито відповідно до п.5 ч.1 ст. 39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» та повернуто на домашню адресу стягувача.

З такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною першою статті 18 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У статті 1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.3 ст. 3 ЦПК України у чинній редакції на час розгляду справи провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 370 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання заяви), замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.

Дублікатом називається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Від останнього його відрізняє спеціальна позначка "Дублікат".

Дублікат видається судом, який ухвалив рішення, після розгляду заяви про видачу дубліката в судовому засіданні. Заява про видачу дубліката подається стягувачем, якщо втрачено оригінал стягувачем. Якщо оригінал виконавчого документа втрачено державним виконавцем, то з поданням до суду звертається державний виконавець.

При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. У випадку часткового виконання змінювати у дублікаті загальну суму не можна. Це враховується в ході подальшого виконавчого провадження.

На час постановлення судом оскаржуваної ухвали від 17 грудня 2018 року набув чинності Закон України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким було внесено зміни до ЦПК України.

Пунктом 17.4 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

При цьому, при вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.

За змістом частин 3, 4, 5, 6 ст. 12 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі:

1) пред`явлення виконавчого документа до виконання;

2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

У разі пропуску строку пред`явлення виконавчого документу да виконання він може бути поновлений судом.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час звернення ОСОБА_3 з заявою від 06.07.2016 , замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.

Звертаючись з зазначеною заявою ОСОБА_3 повідомила, що виконавчий лист було загублено (т.1 а.с. 8).

В судовому засіданні заявниця пояснила, що пред`явила виконавчий лист про стягнення аліментів до виконання у встановленому заrоном порядку ще в 2002 році. Аліменти не отримувала, оскільки ОСОБА_13 ухилявся від їх сплати. Довідалася про втрату виконавчого листа у 2016 році.

Зазначені пояснення ОСОБА_3 відповідними доказами не підтверджуються, але і не спростовуються, оскільки зігдно відповіді старшого державного викоанвця Московського ВДВС ХМУЮ Машкіної І.О. виконавче виконавче провадження № 53271163 з примусового виконання виконавчого листа № 2/248/01 виданого 16.01.2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_14 аліментів на утримання ОСОБА_12 21.08.2000 року відсутнє в задвальних описах та архіві. Державний виконавець, який був відповідальний за здійснення виконання зазначенго виконавчого документу, звільнений з займаної посади.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» належним доказом підтвердження надсилання стягувану копії постанови про повернення виконавчого листа разом з направленням його оригіналу є виключно рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення стягувану, матеріали справи якого не містять.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що виконавче провадження закрито і виконавчий лист повернутий стягувачу, проте не звернув уваги, що воно було відкито на підставі дублікату виконавчого листа, виданого за заявою ОСОБА_3 від 04.07.2016 ухвалою Московського районного суду від 27.07.2016 (т.1 а.с. 13), що була скасована ухвалою апеляційного суду Харківської області 14 березня 2017 року (т.1 а.с. 39 40). Саме це, а не виконання рішення суду про стягнення аліментів, стало підставою для закриття виконавчого провадження та поверненння дублікату виконавчого листа.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанцї не перевірив, що дублікат виконавчого листа по справі № 2 248/01, виданий у червні 2002 року, Московським районним судом м. Харкова втрачений у ході виконавчих дій. Дані про закінчення виконавчого провадження та про повернення дублікату зазначеного виконавчого листа на адресу стягувача відсутні.

На час звернення ОСОБА_8 з заявою про видачу дублікату виконавчого листа ( липень 2016 року) неповнолітній ОСОБА_15 було 15 років, тому висновок суду про те, що ОСОБА_9 пропустила строк пред`явлення виконавчого листа до викоанання є хибним та суперечить вимогам ч.3 ст.12 Закону України « Про виконавче провадження».

Всупереч вимог ст.12 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Зробив необгурунтований висновок про закінчення виконавчого провадження виконавчого листа по справі № 2 248/01 та пропуск ОСОБА_3 строку на пред`явлення виконавчого листа до виконанння, не звернувши увагу на те, що ОСОБА_3 пред`явила дублікат виконавчого листа про стягнення аліментів до виконання у 2002 році, належне викоанання за зазаченим виконавчим листом не здійснювалося і цей виконавчий лист був утрачений державним викнавцем, що змусило ОСОБА_3 повторно звернутися з заявою про видачу дублікату виконавчого листа в липні 2016 року. Без дублікату виконавчого листа виконання рішення суду, яке тривалий час залишається не виконаним, є неможливим.

За таких обставин ухвала суду підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_3 задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір сплачений в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 434 гривні 20 копійок (т.1 а.с. 7, 220).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 , ст. 376, ст. 382-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2018 року скасувати.

Видати дублікат виконавчого листа № 2 248/01 за рішенням Московського районного суду м.Харкова від 20 серпня 2001 року, ухваленого за позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповонлітню дитину.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 434 (чотириста тридцять чотири) гривні 20 (двадцять) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний