1Справа № 335/2576/18 2/335/154/2019
РІШЕННЯ
14 лютого 2019 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:
головуючого судді Соболєвої І.П.,
за участю секретаря судового засідання Шутіної Г.Ю.,
за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3,
розглянув у судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107-б, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків його недійсності,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків його недійсності, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.02.2014 між позивачем і відповідачем, укладено попередній договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1, (підтверджено розпискою) за яким позивач повинен був виплатити відповідачу 5 717 дол. США, після чого особи повинні були укласти договір купівлі-продажу, на умовах, визначених попереднім договором. За весь час позивач сплатив на користь відповідача 75 000 грн., що підтверджується розписками. Через деякий час. відповідач почала вимагати відразу повного погашення залишку обумовленої суми, а саме 3 903 доларів США, чого на той час я не міг зробити, у зв'язку з чим, стосунки погіршились, і майже припинилось спілкування. ОСОБА_4 ніяким чином не попередивши позивача звернулась до суду з позовом, про стягнення боргу за розпискою, вказавши що складена нами розписка про позику.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2015 у справі № 335/8343/15-ц, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу було відмовлено. Суд встановив, що договору позики між сторонами не укладалось, а мали місце відносини щодо вчинення договору купівлі-продажу, який також сторонами не було укладено. Позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 635, 220, 216 ЦК України вказує, що розписка не відповідає вимогам які застосовуються до договору купівлі-продажу, який повинен бути викладений у письмовій формі та посвідчений нотаріусом, що фактично вказує на його нікчемність. Просив встановити нікчемність попереднього договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 28.02.2014 року, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, отримані кошти у сумі 75 000 гривень, а також судові витрати зі сплати судового збору.

30.07.2018 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, який обґрунтований тим, що попередній договір повинен бути в першу чергу двостороннім договором, з обов'язковим зазначенням його дії та наміром обох сторін на укладення основного договору. У даному випадку, позивачем в якості доказу надана копія розписки написана власноруч позивачем, якою позивач засвідчує, що залишок суми 5 717 дол. США зобовязується видати до 01.03.2015, але не зрозуміло кому видати за що та в загалі з яких підстав. В даному випадку ця розписка не є попереднім договором та з неї не вбачається наміру та волевиявлення відповідачки ОСОБА_4 на укладення попереднього договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, та на яких умовах. У відповідності до ч.4 ст.635 ЦК України, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу не є попереднім, тому як відповідач взагалі його не підписувала і її волевиявлення не було на його укладання. Що стосується розписок, написаних відповідачем, то з них не вбачається отримання коштів відповідачкою від позивача за попереднім договором купівлі-продажу. Відповідно до розписок, відповідачка отримала частину коштів за квартиру 48 000 грн., але в ній не зазначено від кого отримала, за яку саме квартиру (а не зазначену позивачем частину квартири) та інше. Далі йдуть лише помітки відповідачки про отримання коштів у відповідних розмірах, але з цих поміток не вбачається, що це за кошти, їх походження, від кого, за що та інше. На підставі зазначеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

10.08.2018 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Вважає відзив відповідача необґрунтованим та таким, що заснований на припущеннях та протиріччях, оскільки рішеннями Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 28 жовтня 2015 року та ухвалою Апеляційного суду Запорізької встановлена реальна природа правочину який відбувся між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Стосовно стверджень відповідача, що з розписок не вбачається отримання нею коштів у розмірі 48 000 тисяч гривень від позивача в рахунок сплати за частину квартири зазначаю, що судом першої та другої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 від продажу власної квартири отримав 48 000 гривень, які і передав ОСОБА_4 в рахунок сплати за 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_3, що сторони не оспорюють. Таким чином, відповідачка у суді визнала факт передачі їй 48 000 гривень саме за вищезазначену квартиру, та ця обставина встановлена в рішенні суду та не підлягає доказуванню.

26.11.2018 до суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі. Проти позову заперечує повністю. Також відповідач повідомила, що між нею та позивачем ніколи не укладався попередній договір купівлі-продажу Ѕ частини квартири. Фактично відповідач отримала кошти від позивача за довгострокове користування її власністю (оренду) за період з травня 2013 року по листопад 2018 року.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що договору позики сторони між собою не укладали, що було встановлено судом. 18.02.2014 позивач написав розписку самостійно, ніякі кошти відповідач за нею не отримувала. Оригінал цієї розписки позивач суду не надав. Щодо інших розписок про отримання коштів, то у них не зазначено, за що саме вона їх отримувала та на виконання яких зобовязань. Просила у позові відмовити.

Судом також із архіву суду були витребувані матеріали цивільної справи №335/8343/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, для огляду у судовому засіданні.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, що наявні в матеріалах справи, а також матеріалах справи № 335/8343/15-ц, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до копії розписки, що наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1 посвідчив, що сума, яка залишилася, 5 717 доларів США, зобовязується видати до 01.03.2015 за курсом НБУ на момент виплати. У разі форс мажорних обставин, борг буде повертати той, хто вступить у права спадкування. Якщо спадкоємець відмовиться від виплати, то 1/2 частина квартири АДРЕСА_4 (Чубаря) в місті Запоріжжі перейде ОСОБА_4, сестрі позивача, а гроші, що виплачені раніше сестрі, будуть повернуті сину ОСОБА_5

Вказану розписку позивач вважає попереднім договором купівлі-продажу, тому просить встановити його нікчемність.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною 1 статті 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною 4 цієї ж статті визначено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Разом із тим, дослідивши правовідносини, що склалися між сторонами спору, суд дійшов висновку, що у даному випадку між сторонами не було укладено попереднього договору купівлі-продажу, що обумовлює відсутність тих підстав для задоволення позову, які визначив позивач у позовній заяві.

Отже, правочин, момент укладення якого пов'язується з моментом нотаріального посвідчення, не може бути визнано недійсним на підставі ст. 216, 220 ЦК України, оскільки такий правочин не є укладеним у відповідності до норм чинного (на час спірних правовідносин) законодавства України.

Щодо обставин, встановлених у справі № 335/8343/15-ц.

Так, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2015 року в цивільній справі № 335/8343/15-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25.11.2015 рішення суду першої інстанції залишене без змін.

Так, суд встановив, що відповідач ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_4 є рідними братом та сестрою. 10 квітня 2013 року померла їх мати ОСОБА_6. Після її смерті позивач та відповідач вступили в права спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_5 в рівних частках. Після вступу у спадщину, відповідач продав власну квартиру в місті Першотравенську Дніпропетровської області та переїхав жити в спадкову квартиру. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 домовилися про те, що відповідач буде проживати у спірній квартирі, а позивачці сплатить вартість її половини. Крім того, встановлено, що від продажу власної квартири відповідач отримав від покупців 48 000 гривень, які і передав позивачці в рахунок сплати за 1/2 частини квартири, що сторони не оспорюють. 31.10.2013 року позивачем був замовлений та розроблений звіт про незалежну оцінку квартири, вартість якої на той час складала 174 254 гривень. Згідно з висновком звіту ОСОБА_1 та ОСОБА_4 була розрахована сума, яка належить виплаті позивачеві, як співвласнику зазначеної квартири, а саме 174254 : 2 = 87127 гривень, у звязку з чим і була складена зазначена вище розписка про виплату залишку вартості квартири на суму 5717 доларів США. З наведеного, суд дійшов висновку, що фактично між сторонами виникли правовідносини з приводу укладення та виконання договору купівлі-продажу квартири, а не договору позики. Рішенням суду встановлено, що між сторонами не укладався договір позики.

Суд апеляційної інстанції в ухвалі від 25.11.2017 зазначив, що наявність розписки може свідчити про виникнення правовідносин між сторонами з приводу користування та розпорядження квартирою і районний суд обґрунтовано прийшов до висновку, що у даному випадку не мало місце укладення договору позики між сторонам і тому відсутні правові підстави покладення на відповідача обов'язку по поверненню боргу за договором позики.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до вимог ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З урахуванням наведених положень, саме позивачу належить право визначати предмет та підставу позову.

При цьому, суд враховує, що підстава позову це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутись до суду, а предмет позову це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача.

Позивач визначив у позові його підставу обставини укладання попереднього договору купівлі-продажу, підтвердженням чого є розписка, в обґрунтування яких послався на відповідні норми права, що регламентують порядок укладання договору (ст. 635, 657 ЦК України). Предметом позову позивач визначив визнання недійсним саме попереднього договору купівлі-продажу від 18.02.2014, у звязку із чим просив також застосувати наслідки недійсності правочину реституцію.

Посилаючись на вимоги ст. 216, 220 ЦК України як на підставу нікчемності договору, позивач не зазначив, який саме договір мав місце між сторонами та яким саме вимогам закону чи моральним засадам суспільства він не відповідає.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зі змісту розписки від 18.02.2017 вбачається, що вона написана лише позивачем власноручно, вона не містить волевиявлення відповідача, розписка не містить зобов'язання сторін про укладення у визначений ними час попереднього договору або договору купівлі-продажу квартири в майбутньому. Розписка не містить обумовленого предмету майбутнього договору купівлі-продажу, його ціну та інші істотні умови основного договору; не містить і умови про порядок забезпечення виконання зобов'язання укласти основний договір.

За таких обставин, суд, враховуючи зазначені положення Цивільного кодексу України та зміст розписки, дійшов висновку, що підписана позивачем розписка не є попереднім договором в розумінні ст. 635 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочин у кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Разом з тим, передбачені ст. 216 ЦК України правові наслідки застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на що позов задоволенню не підлягає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 19, 7680, 89, 141, 142, 259, 265, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків його недійсності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дні вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини виготовлено в нарадчій кімнаті та проголошено в судовому засіданні 14 лютого 2019 року.

Повне рішення (враховуючи, що 24 лютого 2019 року є вихідним днем) складене 25 лютого 2019 року.

Суддя І.П. Соболєва