ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/286/19 Справа № 182/4493/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/4493/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, Комунальне підприємство "Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації",

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2018 року, яке ухвалено суддею Рунчевою О.В. о 16 годині 12 хвилин у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 рокуОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Комунального підприємства "Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації", треті особи: ОСОБА_5, Друга Нікопольська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання договору дарування недійсним, витребування майна, набутого без достатньої правової підстави.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він є спадкоємцем своїх померлих батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Згідно договору дарування від 29 листопада 1994 року, посвідченого Лещинською О.І., державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-3634 його батько, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_2 усе домоволодіння АДРЕСА_1.

Вказаний договір дарування від 29 листопада 1994 року має бути визнано недійсним, у зв'язку з тим, що в момент його здійснення не були дотримані вимоги актів цивільного законодавства; волевиявлення учасника договору ОСОБА_6, не були вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Також зазначає, що в договорі не зазначено, що відбулася передача житла, як такого, відсутні дані, що саме дарувальник передав обдарованій символи від вказаного будинку та документи та що передача будинку відбулася при укладанні договору, а не раніше, факт символічної передачі житла не відображений в тексті договору.

Крім того, зазначає, що нотаріусом при посвідченні вказаного договору дарування не встановлено, чи дійсно сторони розуміли під певною дією (передачу документів та ключів) передачу будинку, а також не виявив з тексту договору чи вважаються такі дії достатніми для передачі житла.

В договорі дарування не вказано про те, що сторонам роз'яснено значення та умови договору саме дарування та його правові наслідки, те, що сторони підтверджують дійсність намірів при його укладанні, не зазначено, що право власності на майно, за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення.

Його батько, ОСОБА_6 був людиною похилого віку при укладанні вказаного договору, був учасником війни, мав чисельні хронічні хвороби, за своїм віком та станом здоров'я потребував стороннього догляду, який надавав йому тільки він. Батько пояснював йому, що не мав наміру передати безоплатно у чиюсь власність належну йому частину будинку. Після укладення договору його батько продовжував проживати у будинку.

Посилаючись на ч. 1 ст. 229 ЦК України, вважає, що його батько, ОСОБА_6, при укладенні договору дарування, проявив необачність, помилився щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін та вважає, що такий договір може бути визнано недійсним.

Просив суд: визнати недійсним договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, який було посвідчено 29 листопада 1994 року державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Лещинською О.І. та зареєстровано в реєстрі за № 2-3634; сторони повернути до попереднього стану; зобов'язати "Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації" скасувати правовстановлюючі документи на будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2 та поновити правовстановлюючі документи на цей будинок на ім'я ОСОБА_6; зобов'язати ОСОБА_2 повернути йому - ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1, визнавши за ним право власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на незаконність рішення суду. Зокрема, вказує на те, що він просив визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1, однак судом не було надано належної оцінки цим позовним вимогам та вони фактично залишилися нерозглянутими, що є порушенням завдання судового розгляду справи. Позивач вважає, що суд мав би надати належну оцінку доказам, які підтверджують той факт, що саме він своєю працею та за власні кошти побудував спірний будинок та по теперішній час у ньому проживає. Позивач вважає, що суд був зобов'язаний витребувати оригінали оспорюваного договору та Акту обстеження будинку, однак судом не було витребувано цих доказів, а без ним, на думку позивача, розгляд справи взагалі не можливий, оскільки необхідно встановлювати достовірність цих документів.

Також, позивач не згоден з висновками суду першої інстанції щодо пропуску ним позовної давності.

На думку позивача, суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про проведення почеркознавчої експертизи щодо Акту обстеження будинку та достовірності підпису ОСОБА_6 у ньому. При цьому, позивач наполягає на тому, що саме цей акт став підставою виникнення у ОСОБА_6 права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 і визнання його недійсним доводить факт порушення вимог законодавства при укладенні договору дарування.

Крім іншого, на думку позивача, суд незаконно відмовляв у задоволенні його клопотань та відводу.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_10, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19 листопада 1994 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, відповідно до якого, ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар глинобитний обкладений кирпичем жилий будинок, жилою площею 26,7 кв.м., глинобитний обкладенй кирпичем сарай Б, дощату вбиральню Г, спорудження розташовані на земельній ділянці 600 кв. м., що знаходиться у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 105-110).

Згідно п. 7 цього Договору, договір складено у 2-х примірниках, з яких перший примірник залишається на зберіганні в нотаріальній конторі, а решта примірників, що мають силу оригіналу, видаються обдарованій. Договір було посвідчено Лещинською О.І., державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-3634 ( т. 1 а.с. 105).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2011 року, додатковим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2011 року, залишеними без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2011 року, визнано договір дарування домоволодіння по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 29 листопада 1994 року, частково недійсним. Визнано за ОСОБА_11, ОСОБА_12 право власності на 1/14 частину вказаного домоволодіння у порядку спадкування за законом, за кожним, після смерті матері ОСОБА_7 Продовжено ОСОБА_13 строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 та визнано за нею право власності на 1/14 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. В іншій частині в позові ОСОБА_11, ОСОБА_13 відмовлено (т. 1 а. с. 89-93).

Додатковим рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2012 року, доповнено рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2011 року. Визнано договір дарування домоволодіння по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 29 листопада 1994 року, частково недійсним в частині дарування 6/14 частин зазначеного домоволодіння. Визнано за ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_1 право власності на 1/14 частину указаного домоволодіння в порядку спадкування за законом, за кожним, після смерті матері ОСОБА_7 В іншій частині в позові ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_1 відмовлено (т. 1 а. с. 94, 95).

Звертаючись до суду з даним позовом та ставлячи питання про визнання недійсним договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 29 листопада 1994 року, ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування за формою та змістом не відповідає вимогам Закону до такого договору, укладений ОСОБА_6 під впливом помилки та з порушенням порядку передачі самого будинку, як дарунка.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрутованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року, тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права та обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб'єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв'язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувателя) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувателя.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР).

Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР 1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст. 45, ч. 1 ст.47 ЦК УРСР 1963 року недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 56 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов'язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.2 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», щодо застосувань положень ст. 56 ЦК УРСР від 1963 року, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і питання певних юридичних наслідків.

Аналогічні роз'яснення викладені в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 №9, з яких убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В порядку ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Договір дарування від 19 листопада 1994 року укладено у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Лещинською О.І. За змістом посвідчувального напису договір підписаний в присутності нотаріуса, який встановив особи, перевірив їх дієздатність, що свідчить про те, що волевиявлення ОСОБА_6, як дарувальника, було вільним та відповідало його внутрішній волі.

Договір дарування було виконано шляхом реєстрації ОСОБА_2 права власності на будинок АДРЕСА_1, що спростовує доводи позивача про те, що цей договір не виконувався та дарунок не передавався обдарованій.

Крім того, згідно ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як встановлено рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2011 року, додатковим рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2011 року, залишеними без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2011 року, при розгляді цивільної справи сторонами у якій, серед інших осіб, були й ОСОБА_1 та ОСОБА_2, обставини укладення ОСОБА_6 оспорюваного договору дарування в результаті неправомірного впливу на нього, на вкрай невигідних умовах, внаслідок важких обставин або інших підстав, передбачених ст. 57 ЦК УРСР 1963 року, не встановлені. ОСОБА_6 розмів значення своїх дій. При цьому, судом також встановлено, що ОСОБА_2 постійно проживала у спірному домоволодінні, у зв'язку з чим посилання позивача ОСОБА_1 на те, що остання не прийняла належним чином дар не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було розглянуто позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1, що є порушенням завдання судового розгляду справи, колегією суддів відхиляються, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про визнання договору дарування недійсним та не можуть бути задоволені окремо.

При цьому, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що саме він своєю працею збудував спірний будинок та Акт обстеження будинку є неправомірним і не підписувався його батьком ОСОБА_6, колегією суддів сприймаються критично, адже, звертаючись до суду із позовом про визнання Договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 29 листопада 1994 року, ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування за формою та змістом не відповідає вимогам Закону до такого договору, укладений ОСОБА_6 під впливом помилки та з порушенням порядку передачі самого будинку, як дарунка, позивач не оскаржує правомірність набуття його батьками права власності на спірне домоволодіння та не ставить перед судом питання про визнання незаконної реєстрації права власності на це домоволодіння за його батьком ОСОБА_6, видачу Нікопольським МКГ Свідоцтва про право власності від 19.08.1974 року та його реєстрацію в Нікопольському БТІ в книзі під №60-40, а, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не задовольнив заяву позивача ОСОБА_1 про відвід колегією суддів перевірено та не з'ясовано підстав для відводу судді, які встановлені статтею 36 ЦПК України. Так, доводи заяви про відвід зводяться до незгоди ОСОБА_1 з рядом процесуальних дій судді першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб'єктивним та об'єктивним критеріями. Відповідно до суб'єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об'єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб'єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об'єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об'єктивно обґрунтованими (BELUKHA v. UKRAINE, N 33949/02, § 49 - 52, ЄСПЛ, від 09 листопада 2006 року).

Оскільки, ОСОБА_1 не вказав передбачені статтею 36 ЦПК України підстави для відводу судді, то суд першої інстанції зробив правильний висновок, що заявлений відвід задоволенню не підлягає (т. 3 а.с. 105).

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2018 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Судові витрати відповідача ОСОБА_2, понесені на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн., компенсувати за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: