29.08.2019 Єдиний унікальний номер 205/1828/18
Провадження № 2/205/2467/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Шавули В.С. за участю секретаря Далакян Л.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 21 березня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.4-6).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до укладеного договору № б/н від 03.05.2014 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 2 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0% річних та з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

Але, в порушення умов кредитного договору станом на 14.03.2018 року відповідач має заборгованість перед банком в сумі 43 826,14 грн., з якої: заборгованість за кредитом - 6 700,99 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 1 547,85 грн.; заборгованість за пенею - 33 014,15 грн.; штраф (фіксована) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 2 063,15 грн.

Оскільки відповідач здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором не бажає, позивач вимушений був звернутись до суду із даним позовом, в якому просить суд стягнути із ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості в сумі 43 826,14 грн. та судові витрати по справі.

Заочним рішенням суду від 14 травня 2018 року вимоги позову задоволено у повному обсязі (а.с.39-41).

Не погодившись із заочним розглядом справи, відповідач 09 липня 2019 року звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення (а.с.48-50).

Ухвалою суду від 12 липня 2019 року вказане заочне рішення суду скасовано. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.58-59).

Відповідач відзиву на позов та письмових заяв чи клопотань суду не надавав.

Згідно із ч.13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Підставою звернення позивача до суду є захист права сторони за майновим правовідношенням, що виникло в силу укладеного кредитного договору, на вимогу повернення грошових коштів у зв`язку із порушенням його виконання.

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Суд, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав.

В ході судового розгляду справи встановлено, що відповідно банківської ліцензії від 05.10.2011 року № 22, яка видана Національним банком України, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» має право надання банківських послуг (а.с.29).

03 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до установи банку ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, відповідно до умов договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,0% річних, із кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки (а.с.9,10).

Позивачем у якості додатків до вказаного позову долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) (а.с.11-25).

Відповідно до змісту п. 2.1.1. вказаного Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, вказані умови використання кредитних карт ПАТ КБ Приватбанку, Пам`ятка клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск і обслуговування кредитних карт (Тарифи), а також Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування і використання кредитних карт Банку.

Умови регулюють відносини між банком і клієнтом по випуску і обслуговуванню карт. Банк випускає клієнту картку на основі заяви, належним чином заповненої і підписаної клієнтом. Випуск картки і відкриття рахунку картки здійснюється у випадку прийняття банком позитивного рішення щодо можливості випуску клієнту картки.

Клієнт зобов`язується виконувати правила випуску, обслуговування і використання карт банку і за наявності додаткових карт забезпечити виконання правил утримувачами додаткових карт.

Згідно п. 2.1.1.2.1 цього ж Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата отримання картки, вказана у заяві. Договір укладається терміном на 5 років. Якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін письмово не відмовилась від договору, він продовжується на такий же термін.

Водночас у даній анкеті-заяві від 03.05.2014 року, яка підписана від імені ОСОБА_1 , відсутні будь-які відмітки про його бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Універсальна» певного виду, з подальшим встановленням на ній кредитного ліміту у певному розмірі.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 14.03.2018 року утворилась заборгованість в сумі 43 826,14 грн., з якої: заборгованість за кредитом - 6 700,99 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 1 547,85 грн.; заборгованість за пенею - 33 014,15 грн.; штраф (фіксована) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 2 063,15 грн. (а.с.8).

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Положеннями ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З огляду на вказане, оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні вони бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві-анкеті ОСОБА_1 від 03.05.2014 року не лише відсутні будь-які відмітки про його бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Універсальна» певного виду та встановити кредитний ліміт на ній у певному розмірі, а також не вказано процентну ставку та умови відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

При цьому, позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредитної заборгованості, просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також складові його повної вартості, зокрема різні види пені та штрафів за несвоєчасне повернення кредитних коштів.

У свою чергу позивач, обґрунтовуючи право грошової вимоги, у тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03.05.2014 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/), як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/), що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також інші умови.

Водночас матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та погодився з ними, шляхом підписання заяви-анкети про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Таким чином, надані представником позивача Витяги з Тарифів, Умов та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З огляду на вказане, суд вважає, що роздруківка із сайту позивача Витягів з Тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (справа № 6-16цс15).

Так, зокрема Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 року (справа № 6-16 цс15) висловив правову позицію з приводу того, що за ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Необхідність доказування ознайомлення відповідача з конкретними Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку підтверджується також правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у постанові від 22.03.2017 року (справа № 6-2320 цс16).

Положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, суд вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (03.05.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (21.03.2018 року), тобто фактично позивач має можливість додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Про вказане зокрема свідчить те, що у долученому до позову позивачем Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/), на підтвердження законності позовних вимог та правильності обрахунку заборгованості по процентам за користуванням кредитом, пені за прострочене зобов`язання та штрафних санкцій, а саме розділі «Загальні положення» вказано, що банк діє на підставі ліцензії Національного банку України від 29.07.2009 року № 22 (а.с.11).

Водночас, станом на 03.05.2014 року, дату виникнення спірних правовідносин між сторонами, ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснював фінансову діяльність з надання банківських послуг на підставі ліцензії Національного банку України від 05.10.2011 року № 22, що підтверджується матеріалами справи (а.с.29).

Таким чином, вказане свідчить про те, що ліцензія Національного банку України від 29.07.2009 року № 22, а також Умови та Правила надання банківських послуг, витяг з яких містить посилання на вказану ліцензію, станом на 03.05.2014 року, дату підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання, не діяли.

А тому, надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, з огляду на вказане, а також за відсутності належних та допустимих доказів про конкретні запропоновані 03.05.2014 року відповідачу Тарифи обслуговування кредитної карти «Універсальна», Умови та Правила банківських послуг, які б містили її підпис, а також відсутність у підписаній відповідачем 03.05.2014 року анкеті-заяві домовленості сторін про відкриття на користь ОСОБА_1 картки «Універсальна» певного виду, з встановленням на ній бажаного кредитного ліміту, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, як істотних умов кредитного договору, враховуючи, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, та фактично станом на 03.05.2014 року не діяли, а тому їх не можна вважати кредитним договором, укладеним між сторонами 03.05.2014 року шляхом підписання заяви-анкети.

Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі розміру кредитного ліміту, що має бути встановлений на картку, розміру сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, як наслідок, відсутні підстави для їх стягнення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права до спірних правовідносин закріплено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа № 342/180/17-ц).

Вирішуючи питання щодо відмови у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за кредитом, суд також враховує наступне.

Надана позивачем копія анкети-заяви від 03.05.2014 року, яка підписана від імені ОСОБА_1 , не містить жодної відмітки про його бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Універсальна» певного виду, а також встановити на ній кредитний ліміт у певному розмірі.

При цьому, розрахунок заборгованості за договором від 03.05.2014 року № б/н, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 14.03.2018 року, наданий представником позивача, суд оцінює критично, оскільки він не може бути належним доказом у справі, так як є документом, який власноручно створений стороною позивача з метою створення підстав для задоволення позовних вимог та повністю залежав від його волі.

Також представником позивача не надано суду жодного доказу того, що вказаний розрахунок дійсно стосується кредитних коштів, якими користувався відповідач, оскільки у долучених до позовної заяви документах відсутні посилання на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржника, зокрема посилань на номер карткового рахунку боржника.

Крім того, представником позивача не підтверджено, що загальний розмір заборгованості, який вказано у даному розрахунку, та його складові, є узгодженим з відповідачем, а тому суд вважає, що відсутні підстави, передбачені ч. 1 ст. 82 ЦПК України, для звільнення АТ КБ «ПриватБанк» від доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог, зокрема і в частині заборгованості за кредитом.

Водночас, суд позбавлений можливості самостійно перевірити достовірність зробленого розрахунку заборгованості за кредитом, так як представником позивача не надано жодного доказу на підтвердження фактів: 1) відкриття ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 платіжної картки «Універсальна» та безпосереднього отримання ним такої картки; 2) встановлення на ній кредитного ліміту у певному розмірі; 3) використання відповідачем кредитних коштів ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення яких заявлено вимогу.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до анкети-заяви підписаної ОСОБА_1 він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, станом на 03.05.2014 року ОСОБА_1 не виповнилося 18 років, а також відсутні докази, які б свідчили про набуття ним повної цивільної дієздатності, з підстав, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 34, ч.ч. 1-3 ст. 35 ЦК України.

Відповідно до змісту ст. 31, ч.ч. 1, 2 ст. 32 ЦК України законодавцем передбачено вичерпний перелік правочинів, які має право вчиняти фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа), та вказано, що інші правочини можуть бути вчинені неповнолітньою особою виключно за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Положеннями ч. 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, суд вважає, що станом на 03.05.2014 року ОСОБА_1 не мав достатнього обсягу цивільної дієздатності для вчинення правочину шляхом підписання 03.05.2014 року анкети-заяви, що фактично, з урахуванням доводів позивача, є укладення між сторонами договору приєднання, наслідком чого є отримання неповнолітнім ОСОБА_1 кредитних коштів у певному розмірі.

Надані представником позивача до позову документи не містять доказів того, що батьками (усиновлювачами) або піклувальниками ОСОБА_1 надано згоду на вчинення ним такого правочину, або ж, що такі уповноважені особи у подальшому схвалили даний правочин у порядку, встановленому ст. 221 ЦК України.

Водночас за змістом ч. 3 ст. 215, ст. 222 ЦК України вказане не має наслідком нікчемність такого правочину, однак він може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи із застосуванням відповідних правових наслідків.

Суд враховує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанова від 11.03.2015 року по справі № 6-16 цс15) відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Окрім того, суд вважає, що відсутність позову ОСОБА_1 про визнання даного кредитного договору недійсним, а також не надання ним заперечень щодо заявлених позовних вимог у вигляді відзиву, не звільняє представника позивача від обов`язку надання суду першої інстанції всіх наявних доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовано заявлені позовні вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, згідно змісту ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно зі ст. 141 ЦПК України, суд приходить висновку, що сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст.526, 527, 530, 610, 611, 625, 1054 ЦК України ст.ст.4, 6, 7, 10, 12, 13, 81-83, 141, 263-264, 268, 272, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. С. Шавула