Номер провадження: 22-ц/813/4310/19
Номер справи місцевого суду: 523/5460/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бабаков В.П.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/5460/16-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ч,

- відповідач - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська міська рада,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ча до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська міська рада, про визнання права користування жилим приміщенням, зобов`язання укласти договір найму, заапеляційною скаргою

Суворовської районної адміністрації Одеської міської радина рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Бабакова В.П. о 14 годині 09 хвилині 17 січня 2019 року, повне рішення складено 25 січня 2019 року,

встановив:

У листопаді 2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати на ним право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 ; 2) зобов`язати відповідача переоформити на ім`я ОСОБА_1 особистий рахунок на спірну квартиру та укласти договір найму.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що підставі ордеру від 15 січня 1991 року його батьку ОСОБА_2 , у складі 3-х осіб - йому, дружині ОСОБА_3 та сину - ОСОБА_1 була виділена квартира під

АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 був її основним квартиронаймачем до смерті. Він проживав однією родиною з батьком у спірній квартирі з моменту вселення, а в останні роки, коли бат ОСОБА_4 захворів, доглядав його (Т. 1 а. с. 2 4).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 серпня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2016 року, у задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності позивачем факту правомірності постійного проживання позивача з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком у спірній квартирі у якості члена сім`ї (Т. 1 а. с. 114 115, Т. 1 а. с. 164 - 166).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вказана ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що судами не надана належна оцінка тому факті що ОСОБА_1 був включений до ордеру від 15 січня

1991 року, виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Одеси ОСОБА_5 Ф ОСОБА_6 , згідно із яким останньому була надана у користування спірна квартира. На момент видачі ордеру позивач був неповнолітнім. Повноліття досяг у 1997 році. Даний ордер у встановленому законом порядку недійсним не визнано.

Судами не враховано, що у члена сім`ї наймача, включеного до ордеру на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв`язку із включенням до ордеру, а не у зв`язку із вселенням у це приміщення. Тому в разі не вселення в приміщення без поважних причин у строки, передбачені ст. 71 ЖК УРСР, ця особа визнається судом такою, що втратила, а не такою, що не набула право на користування наданим на сім`ю жилим приміщенням.

Крім того, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України, судами не дано оцінки доводам позивача про те, що за життя його батько неодноразово звертався з відповідними заявами про зняття себе та сина позивача у справі, з реєстраційного обліку в квартири АДРЕСА_2 та зареєструвати їх за фактичним місцем проживання у спірній квартирі, не зазначив, якими доказами спростовується той факт, що з моменту отримання батьком ордера позивач проживав у спірній квартирі (Т. 1 а. с. 207 209).

За результатами нового розгляду Суворовським районним судом м. Одеси 17 січня 2019 року ухвалено рішення, яким вищевказаний позов задоволено у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму квартири АДРЕСА_1 та видати розпорядження про переоформлення на ім`я ОСОБА_1 особистого рахунку на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю вищевказаних позовних вимог (Т. 2 а. с. 23 23 зворотна сторона).

Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в апеляційній скарзі просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на низку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, якими у задоволенні позовних вимог позивачу було відмовлено. Також зазначає, що матеріали справи не містять доказів ведення спільного господарства позивача з його батьком.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Нестеренко Н.В. заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року залишити без змін. Посилається на те, що позивач на підставі ордеру оселився в квартирі в якості члена сім`ї наймача ОСОБА_2 , з яким, було укладено договір найму жилого приміщення. Позивач не був визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням згідно ордеру та нині проживає у вищевказаній квартирі. У зв`язку зі смертю наймача - батька позивача, останній вправі вимагати визнання його наймачем спірної квартири.

Представник апелянта ОСОБА_7 ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 адвокат Нестеренко Н.В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Апеляційну скаргу просила відхилити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши опяснення осіб, які з`явились у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про задоволення позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 58, 64, 106 ЖК України) та процесуального (ст. ст. 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 582 серії ЛР від 15.01.1991 року виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Одеси ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у складі 3-х чоловіків: дружина - ОСОБА_9 , син - ОСОБА_1 була надана у користування двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (а. с. 7, 8).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).

У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (ст. 106 ЖК України).

Частиною 2 ст. 64 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Обґрунтування апеляційної скарги низкою судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, якими у задоволенні позовних вимог по іншим спорам позивачу було відмовлено, апеляційний суд до уваги не приймає з огляду на те, що вони не мають преюдиційного значення для вирішення спору по даній справі. Судом касаційної інстанції також було надано оцінку висновкам цих судових рішень з подальшим їх скасуванням.

Апелянтом не спростовано доводи представника ОСОБА_1 адвоката Нестеренко Н.В. та відзиву на апеляційну скаргу про ведення спільного господарства позивача з його батьком.

З урахуванням вищенаведених приписів ст. 106 ЖК України, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що за життя ОСОБА_2 не здійснено заходів звернення до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради щодо переоформлення договору найму на жиле приміщення на члена його родини.

За положеннями ст. 58 ЖК УРСР ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Позивач був включений до ордеру від 15.01.1991 року, виданого виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів м. Одеси його батьку - ОСОБА_2 , згідно із яким останньому була надана у користування спірна квартира. На момент видачі ордеру позивач був неповнолітнім, повноліття досяг у 1997 році. Даний ордер у встановленому законом порядку недійсним не визнано (Т. 1 а. с. 7, 8).

За таких обставин апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе