справа № 359/1618/18-ц головуючий у суді І інстанції Журавський В.В.
провадження № 22-ц/824/3329/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_5, який був зареєстрований 07 червня 2003 року Щасливською сільською радою Бориспільського району; визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, спільно з батьком ОСОБА_3 за його місцем проживання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 червня 2003 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох дочок - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. З грудня 2017 року ОСОБА_5 не проживає разом з позивачем. На даний час шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, оскільки вони мають діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім'ю. На переконання ОСОБА_3 шлюб з ОСОБА_5 існує лише формально та подальше спільне життя з нею та збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. ОСОБА_3 зазначає, що в інтересах малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, її місце проживання необхідно визначити саме з ним, а не з матір'ю, оскільки позивач має стабільну роботу, час для того, щоб відводити дитину до школи, займатися з нею вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про неї. Позивач має можливість створити всі необхідні умови для її проживання та нормального розвитку в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Позивач проживає у квартирі, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини, зокрема, обладнана окрема кімната для дитини.

У червні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом та просила визначити місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з нею, за її місцем проживання.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що від шлюбу з ОСОБА_7 ОСОБА_5 має двох дочок - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час малолітня дочка ОСОБА_6 проживає разом з відповідачем, в той час як ОСОБА_7 проживає разом з батьком. Однак, вихованням та утриманням обох дочок займається саме ОСОБА_5. Відповідач має самостійний дохід, працює на двох роботах, її щомісячний заробіток становить близько 13 000 гривень. Крім цього, на відміну від позивача відповідач працює за вільним графіком, тому має достатньо часу для виховання та догляду за дітьми. За адресою, якою проживає відповідач, створені всі належні умови для виховання та проживання дітей. За час спільного проживання з позивачем, останній майже не надавав їй матеріальної та моральної підтримки. ОСОБА_5 слідкує за станом здоров'я дітей, їх розвитком, постійно відвідує школу, робить з дітьми домашні завдання, між нею та дітьми існує психологічний контакт, прив'язаність один до одного.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований 07 червня 2003 року Щасливською сільською радою Бориспільського району Київської області, актовий запис №11 розірвано. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_5 за місцем проживання матері.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та змінити його в частині визначення місця проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та відмовити у задоволенні зустрічного позову в цій частині через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для визначення у судовому порядку місця проживання неповнолітньої ОСОБА_7, оскільки вона досягла чотирнадцяти років і вправі самостійно обирати місце проживання. З досягненням чотирнадцяти років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Рішенням суду безпосередньо порушуються права та законні інтереси позивача та ОСОБА_7. У рішенні суду не зазначено інформацію щодо задоволення зустрічного позову чи про відмову у даному позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається в частині визначення місця проживання дитини ОСОБА_7.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 зазначає, що в апеляційній скарзі не вказано виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дітей з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, а також не звернута увага на той факт, що мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку дитини. Висновок органу опіки та піклування є лише доказом у справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами. Доводи ОСОБА_7 ґрунтуються виключно на сприйнятті оточуючих та відношенні до неї на рівні світогляду та рівні розвитку 15-річної дитини.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 07 червня 2003 року Щасливською сільською радою Бориспільського району Київської області між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб (а.с.15).

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є батькамиОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.16,17).

Згідно висновку органу опіки і піклування, затвердженого Бориспільською районною державною адміністрацією № 48/07-37-4278 від 21 вересня 2018 року, за місцем проживання обох батьків створені всі умови для проживання та виховання неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6. З метою захисту прав та законних інтересів дітей, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_6 разом з матір'ю ОСОБА_5, а неповнолітньої ОСОБА_7 разом з батьком ОСОБА_3 (а.с.150-151).

Ухвалюючи рішення в частині визначення місця проживання ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що її бажання проживати разом з батьком викликане виключно тим, що саме матір, займається їхнім вихованням, а тому, на думку дітей, є більш суворішою та вимогливою, на відміну від батька, який надає грошові кошти за першою потребою. Вказану обставину на переконання суду не слід оцінювати як особисту прихильність старшої дочки саме до батька та її бажання залишитись проживати разом з батьком. ЇЇ доводи ґрунтуються виключно на сприйнятті оточуючих та відношенні до неї на рівні світогляду та рівні розвитку 15-річної дитини.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини ОСОБА_7разом з матір'ю, ОСОБА_5 вказує на те, що вона слідкує за станом здоров'я дитини, її розвитком, постійно відвідує школу, робить з нею домашні завдання, між нею та дитиною існує психологічний контакт, прив'язаність один до одного.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції прийшов до висновку, що бажання дитини проживати разом з батьком викликане виключно тим, що він є менш суворішим та вимогливим та надає грошові кошти за першою потребою. Вказана обставина не може оцінюватися як особиста прихильність старшої дочки саме до батька та її бажання залишитись проживати разом з ним.

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

На момент звернення ОСОБА_5 до суду з позовом про визначення місця проживання ОСОБА_7, остання досягла чотирнадцятирічного віку, а, отже, є неповнолітньою особою, а не малолітньою, та сама має право обирати своє місце проживання.

Крім того, з наявного у матеріалах висновку органу опіки і піклування, останній вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_7 разом з батьком ОСОБА_3.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції у судовому засіданні ОСОБА_7 пояснила суду, що вона має бажання проживати разом з батьком.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 402/428/16-ц).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а надання судом переваги правам матері при визначенні місця проживання дитини порушує права батька, передбачені ч. 1 ст. 141 СК України, а також не відповідає інтересам дитини, яка виявила бажання проживати разом з батьком та яка, згідно вимог ст. 160 СК України, сама має право обирати своє місце проживання.

Визначаючи місце проживання неповнолітньої ОСОБА_7 з матір'ю, суд першої інстанції ухвалив рішення, яке суперечить нормам чинного національного та європейського законодавства, не прийнявши до уваги вік дитини, наявність у неї права самостійно обирати своє місце проживання, а також відхиливши висновок органу опіки та піклування, належним чином не вмотивувавши своє рішення в цій частині.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 1 057 грн. 80 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, на його користь підлягає стягненню з ОСОБА_5 судовий збір у зазначеному розмірі.

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2018 року в частині визначення місця проживання ОСОБА_7 скасувати та прийняти в цій частині постанову.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, про визначення місця проживання ОСОБА_7 відмовити.

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5, проживаючої АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, проживаючого АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір у розмірі 1 057 (одна тисяча п'ятдесят сім) гривень, 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.