ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/330/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 310020000 Дудніченко В.М. Доповідач в апеляційній інстанції Новіков О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року (повний текст рішення складено 09.07.2019) у складі судді Дудінченка В.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені по аліментах, - :

в с т а н о в и в :

10 січня 2019 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення (неустойки) пені за несплату аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з липня 2016 року по грудень 2018 року в сумі 11267,82 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що у Звенигородському міськрайонному відділі ДВС ГТУЮ у Черкаській області перебуває виконавчий лист №694/1750/13-ц від 03.07.2014 року виданий Звенигородським районним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.12.2013 р. і до досягнення двадцятитрьохрічного віку на період його навчання. Згідно довідки - розрахунку про розмір заборгованості, станом на 01.01.2019 року загальна сума заборгованості становить 55360,83 грн.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за несплату аліментів в період з липня 2016 року по грудень 2018 року в сумі 11267 грн. 82 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати на оплату послуг адвоката в сумі 3000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 768,40 грн. судового збору на користь держави за розгляд справи в суді.

При цьому, стягуючи пеню за прострочення обов`язку зі сплати аліментів, суд виходив з того, що відповідач неналежним чином виконує рішення суду про стягнення аліментів та несвоєчасно їх сплачує, а відтак утворилась пеня за заборгованість по сплаті аліментів. Проте, позивач провів неправильний розрахунок пені, який суд не зміг прийняти до уваги, оскільки він не відповідає чинним нормам законодавства. За розрахунками суду, проведеного у відповідності до вимог ст. 196 СК України та правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018, пеня за прострочення сплати аліментів склала 36 343 грн. 54 коп., однак, керуючись положенням ст. 13 ЦПК України, суд прийшов до висновку про стягнення пені за прострочення сплати аліментів в сумі 11267,82 грн., тобто в межах суми заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, а провадження у справі закрити, мотивуючи тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, які суд визнав встановленими, порушено норми процесуального та матеріального права.

Вважає, що сума заборгованості повинна була нараховуватись з тих сум, що сплачує ПП «Урос» за оренду належної відповідачу земельної ділянки, а не з середньої зарплати в місцевості, де він проживає. На думку апелянта, суд не міг приймати в якості належного доказу розрахунок заборгованості зі сплати аліментів Звенигородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 02.05.2019, оскільки на момент видачі даного документу, дитина вже досягла повноліття та їй виповнилось 24 роки. Звертає увагу, що особа на користь якої стягуються аліменти є повнолітньою, відповідно до вимог законодавства набула повну дієздатність, жодних претензій до відповідача з приводу пені не висловлювала, а тому позивачка ОСОБА_2 не є одержувачем аліментів і є неналежним позивачем у справі.

ОСОБА_2 направила до суду відзив у якому вказала, що рішення районного суду є правильним і просить відмовити в задоволення апеляційної скарги.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом встановлено, що на підставі рішення Звенигородського районного суду від 25.11.2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання повнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.12.2013 року і до досягнення двадцятитрьохрічного віку на період його навчання.

Проте, рішення не виконувалось, оскільки відповідач продовжував порушувати свої зобов`язання.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виконаним Звенигородським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ у Черкаській області заборгованість з 20.12.2013 року по 20.12.2018 року становить 55369,83 грн. (а.с.9-11).

Спір у справі стосується розміру пені за несплату аліментів та способу її нарахування.

Відповідно до статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Статтею 201 СК України передбачено, що відносини між батьком і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовується норма ст. 196 СК України.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позову та стягнення пені за прострочення сплати аліментів в межах суми заявлених позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на час виникнення заборгованості офіційно не був працевлаштований, а відтак державний виконавець у відповідності до вимог СК України та Закону України «Про виконавче провадження» нарахував відповідачу заборгованість зі сплати аліментів, виходячи з розміру середньої заробітної плати працівника для місцевості, де проживає ОСОБА_1 .

Таким чином, твердження апелянта про безпідставність нарахування заборгованості по сплаті аліментів на підставі розміру доходу середньої заробітної плати працівника місцевості, де він проживає, не заслуговують на увагу.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта щодо неналежності такого доказу, як розрахунок заборгованості зі сплати аліментів Звенигородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 02.05.2019, оскільки на момент видачі даного документу, дитина вже досягла повноліття та їй виповнилось 24 роки.

Так, суд першої інстанції в своєму рішенні послався на розрахунок заборгованості по аліментах, виконаний Звенигородським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ у Черкаській області, згідно якого заборгованість по аліментах за період з 20.12.2013 року по 20.12.2018 року становить 55369 грн. 83 коп. Водночас, в матеріалах справи наявні відповідні розрахунки заборгованості, які містять аналогічні розміри заборгованості на суму 55 369 грн. 83 коп. № 165 від 10.01.2019 (а.с. 9-11) та № 4578 від 02.05.2019 (а.с. 62-63), в яких наведено заборгованість, що виникла за період з 20.12.2013 року по 20.12.2018 року, тобто по день досягнення двадцятитрьохрічного віку ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно з положенням ч. 3 даної статті право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Рішенням Звенигородського районного суду від 25.11.2013 року було вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої дитини на період його навчання, а тому у відповідності до положень ст. 196 СК України саме одержувач аліментів - ОСОБА_2 має право звернутися з позовом про стягнення пені по сплаті аліментів, тобто вона є належним позивачем в даній справі, а протилежні твердження апелянта є безпідставними.

Крім того, вірним є висновок суду першої інстанції про проведення розрахунку заборгованості пені на підставі ст. 196 СК України та правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018, згідно якого пеня за прострочення сплати аліментів склала 36 343 грн. 54 коп., оскільки розрахунок суми пені, наданої позивачем, не відповідав вимогам чинного законодавства.,

Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи дане положення цивільного процесуального законодавства, суд обґрунтовано стягнув пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 11267,82 грн., тобто в межах суми заявлених позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повного і всебічного дослідження матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги необґрунтовані і відхиляються апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді