Номер провадження: 22-ц/813/5888/19
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в сумі 38573 гривні 84 копійки, витрати на проведення оцінки визначення вартості матеріальних збитків в сумі 2300 гривень 00 копійок, у відшкодування моральної шкоди - 1000 гривень, судові витрати в сумі 704 гривні 80 копійок, витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень 00 копійок.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 04 липня 2018 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Люстдорфська дорога, 50, в м. Одеса, на перехресті, виконуючи поворот ліворуч, не впевнився в безпечності, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , та автомобілем «HYUNDAI», реєстраційний номер НОМЕР_3 , які наближалися з правого боку, що призвело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2018 року ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Після настання дорожньо-транспортної пригоди, між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 було укладено договір від 05.07.2018р. № 0507/18 щодо визначення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_2 , для проведення страхового відшкодування та прийняття власником майнових рішень по відшкодуванню шкоди.

За результатами визначення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2007 року випуску, ФОП ОСОБА_5 було складено звіт № 22/18, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту становить 82423,74 грн. та вартість матеріальної шкоди становить 43849,90 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована в СК «Еталон», що підтверджується полісом від 25.04.2018р. № АМ/3644229, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до СК «Еталон» з проханням здійснити відповідне страхове відшкодування, внаслідок якого останньою компанією було виплачено позивачеві страхове відшкодування у розмірі 39344,54 грн.

Згідно Звіту № 22/18, вищевказана сума не покриває у повному обсязі вартість відновлювального ремонту автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1

Надалі, як стверджує позивач, на адресу СК «Еталон» було направлено адвокатський запит від 05.11.2018р., з проханням надати відповідні пояснення щодо неповного страхового відшкодування.

Листом від 20.11.2018р. № 01-04-13018 СК «Еталон» повідомила, що відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Також, СК «Еталон» зазначила, що під час виплати страхового відшкодування було вирахувано податок на додану вартість у розмірі 4505,36 грн., який буде виплачено позивачу після надання актів виконаних робіт щодо ремонту автомобіля та документів, що підтверджують оплату таких робіт.

Позивач вважає, що йому не було довиплачена шкода у розмірі 38573,84 грн. (82423,74 грн. (вартість відновлювального ремонту) - 39344,54 грн. (вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу) - 4505,36 грн. (ПДВ до вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу) - 38573,84 грн.).

Оскільки відповідач в добровільному порядку не сплачує вказану суму несплаченого страхового відшкодування, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Крім того, позивач також зазначив, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, він дуже перенервував, хвилювався щодо питання про відновлення транспортного засобу, змінився його графік життя і пересування, що завдало багато незручностей, чим завдано йому моральну шкоди, яку він оцінює у розмірі 1000 гривень 00 копійок.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що судом неповно з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 зазначив, що позивачем не надано докази, зокрема акти виконаних робіт та відповідні квитанції про оплату таких робіт, пов`язаних з відновлювальним ремонтом пошкодженого автотранспорту, у зв`язку з чим не встановлено фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме не встановлено розмір грошових коштів необхідних для відновлення пошкодженого автомобіля та реальну вартість такого відновлення, та не встановлено фактичний розмір шкоди понесеній потерпілій стороні.

У своєму відзиві ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , посилається на те, що апеляційна скарга є необгрунтованою, в звязку з чим просив залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 04 липня 2018 року о 00 годині 10 хвилин ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Люстдорфська дорога в м. Одеса, на перехресті, виконуючи поворот ліворуч, не впевнився в безпечності, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Хюндай», реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобілем «Хюндай», реєстраційний номер НОМЕР_3 , які наближалися з правого боку, що призвело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 10.5 «Правил дорожнього руху України».

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2018 року ОСОБА_2 визнаний винним в порушенні Правил Дорожнього Руху, що призвело до зіткнення автомобілів, і відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності з підстав, визначених ст.124 КУпАП, накладено штраф у розмірі 340 гривень 00 копійок.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою.

В силу ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, наявність вини в діях ОСОБА_2 у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04 липня 2018 року, додатковому доказуванню не підлягає.

Згідно зі ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, у тому числі транспортний засіб марки «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5 від 15 липня 2016 року.

Згідно зі звітом №22/18 від 05 липня 2018 року про визначення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2007 року випуску, складеним ФОП ОСОБА_5 , вартість відновлювального ремонту зазначеного транспортного засобу становить 82423 гривні 74 копійки, вартість матеріальної шкоди з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу становить 43849 гривень 90 копійок. Ринкова вартість автомобіля станом на момент ушкодження складала в сумі 189160 гривень.

Вартість послуг оцінювача, які були сплачені позивачем, відповідно до квитанції №ПН2445 від 05 липня 2018 року становить 2300 гривень 00 копійок.

Відповідно до ч. 1 ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04 липня 2018 року, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована громадянином ОСОБА_2 в ПрАТ «Страхова компанія Еталон», що підтверджується полісом №АМ/3644229, у відповідності до якого страховий ліміт за завдану майнову шкоду встановлений в сумі 100000 гривень, за шкоду життю і здоров`ю в сумі 200000 гривень, франшиза у розмірі 2000 гривень 00 копійок.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернувся до СК «Еталон» з заявою про виплат страхового відшкодування, внаслідок якого останньою компанією було виплачено позивачеві страхове відшкодування у розмірі 39344,54 грн.

Надалі, на адресу СК «Еталон» було направлено адвокатський запит від 05.11.2018р., з проханням надати відповідні пояснення щодо неповної виплати суми страхового відшкодування.

Листом від 20.11.2018р. № 01-04-13018 СК «Еталон» повідомила, що відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. На підставі чого ПрАТ «СК Еталон» визнано страхове відшкодування в сумі 43849 гривень 90 копійок, з яких сплачено ОСОБА_1 - 39344,54 грн., а сума у розмірі 4505,36 грн. визнано податком на додану вартість, який підлягає до виплати після надання актів виконаних робіт щодо ремонту автомобіля та документів, що підтверджують оплату таких робіт.

У зв`язку із зазначеним, невідшкодована сума матеріальної шкоди позивачеві становить 38573 гривні 84 копійки (82423,74-39344,54-4505,36=38573,84), яка вираховується з визначеної вартості відновлювального ремонту та з урахуванням вже виплаченої позивачеві суми страхового відшкодування.

Оскільки відповідач відмовився від добровільного відшкодування зазначеної суми, позивач був вимушений звернутись до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригод суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до п.9.1 ст.9 Закону, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Нормами ст.28 Закону визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як визначено у ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

У той же час, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до вимог статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з вимогами цієї статті коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Системний аналіз указаних положень законодавства, а також абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статті 1194 ЦК України, пункту 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти таких висновків. Власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Методикою передбачено можливість і порядок обчислення показника втрати товарної вартості колісного транспортного засобу як складової загального розміру майнової шкоди, яка завдана власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП. Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то його згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду.

Вказана правова позиція, узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 10 жовтня 2018 року по справі №521/16/14-ц.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, розмір майнової шкоди, заподіяної позивачу визначається виконання судом, як реальна вартість ремонту автомобіля з врахуванням фактичних витрат на запасні частини, які потребували заміни під час ремонту і вартості робіт (без урахування коефіцієнта фізичного зносу), який на підставі висновку №22/18 від 05.07.2018 року становить 82423 гривні 74 копійки. При цьому суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про те, що фактичні витрати на ремонт автомобіля є економічно доцільними, оскільки не перевищують ринкову вартість автомобіля, яка визначена експертом згідно з вказаним висновком в сумі 189160 гривень.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки частина заподіяної позивачу майнової шкоди, у сумі 43849 гривень 40 копійок підлягає відшкодуванню ПрАТ «СК Еталон», з якої вже сплачено 38573 гривні 84 копійки, тому сума майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача становить 38573 гривні 84 копійки, а також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати в сумі 2300 гривень понесені останнім на проведення автотоварознавчого дослідження, яке було здійснено саме за замовленням позивача ОСОБА_1 .

Крім цього, згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Крім цього, враховуючи посилання позивача про заподіяння йому моральної шкоди у вигляді душевних страждань, пов`язаних з переживаннями у зв`язку із пошкодженням власного транспортного засобу, а також емоційних страждань, які довелося перенести йому та витрати, пов`язані з відновленням звичного способу життя, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно заподіяної моральної шкоди у розмірі 1000 гривень та вважає, що цей розмір буде достатнім, справедливим і відповідати його перенесеним моральним стражданням.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачем не надано доказів, зокрема акти виконаних робіт та відповіді квитанції про оплату таких робіт пов`язаних з відновлювальним ремонтом пошкодженого автотранспорту, у зв`язку з чим не встановлено фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме не встановлено розмір грошових коштів необхідних для відновлення пошкодженого автомобіля та реальну вартість такого відновлення, та не встановлено фактичний розмір шкоди понесеній потерпілій стороні колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься Звіт «22/18, складений ФОП ОСОБА_5 який має свідоцтво та сертифікат суб`єкта оціночної діяльності і який використовує єдину методику визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля і вартості матеріальних збитків для проведення страхових виплат у відповідності з діючими нормами і правилами.

Крім цього, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Також суд зазначає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні першої та апеляційної інстанціях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02 жовтня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець