П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 лютого 2019 року м. Київ

справа № 759/16830/16-ц
провадження №22-ц/824/445/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Станішевської Б.В.,

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Туристичний комплекс «Пролісок»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Татунець Владислава Вікторовича

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Ул`яновської О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Туристичний комплекс «Пролісок» про стягнення індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуг та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» про стягнення індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуг та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13 жовтня 2015 року Святошинським районним судом м. Києва задоволено частково його позовні вимоги до ПАТ «ТК «Пролісок» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. На день подачі позову до суду, вказане рішення не було виконано в частині отримання заробітної плати за період з 1 червня 2013 року по 30 листопада 2013 рік, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

В процесі розгляду справи уточнив позовні вимоги та просив скасувати наказ №54 про його звільнення з посади заступника Голови правління ПАТ «ТК «Пролісок» від 13 жовтня 2015 року; поновити його на посаді заступника Голови правління ПАТ «ТК «Пролісок» з місячним посадовим окладом 6800 гр.; стягнути з ПАТ «ТК «Пролісок» на його користь індекс зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги від простроченої виплати заробітної плати в період з 8 грудня 2013 року по 15 грудня 2016 року, що складає 29 685 грн. 01 коп.; стягнути з ПАТ «ТК «Пролісок» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 124 254 грн. 18 коп.

23 листопада 2017 року представник позивача подав заяву до суду та просив позовні вимоги в п.4 викласти в наступній редакції: стягнути з ПАТ «ТК « Пролісок» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 181 126 грн.74 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що звільнений він був незаконно, наказ про звільнення є підробленим та виданий значно пізніше ніж 13 жовтня 2015 року, він не був ознайомлений з наказом. В березні 2014 року він був мобілізований відповідно до Указу Президента, на особливий період, до цього часу демобілізований не був. Відповідно до положень ст.119 КзПП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за ним зберігається місце роботи (посада) і середній заробіток.

Посилаючись на зазначені обставини, та зважаючи на незаконність його звільнення, просив позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ТК «Пролісок» про стягнення індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуг та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Татунець В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати наказ №54-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови правління ПАТ «ТК «Пролісок» від 13 жовтня 2015 року; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника Голови правління ПАТ « ТК «Пролісок» з місячним посадовим окладом 6800 грн.; стягнути з ПАТ « ТК «Пролісок» на користь ОСОБА_1 . індекс зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги від простроченої виплати за період з 8 грудня 2013 року по 15 грудня 2016 року в сумі 29 685 грн. 01 коп.; стягнути з ПАТ « ТК «Пролісок» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 244 490 грн. 19 коп. та судові витрати.

В апеляційні скарзі посилався на те, що судом першої інстанції не було повно досліджено обставини справи, які мають важливе значення, а також при винесенні рішення не було враховано доводи позивача, чим було допущено порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, зазначає про те, що заборгованість невиплачених грошових коштів ПАТ «ТК «Пролісок» перед ОСОБА_1 за рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2015 року складає 29 074 грн. 45 коп., а тому з врахуванням положень ч.1 ст. 115 КЗпПУ та ст. 34 Закону України «Про оплату праці» відповідач повинен виплатити компенсацію частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати починаючи з 8 грудня 2013 року по день фактичного розрахунку, а саме 15 грудня 2016 року з урахуванням індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги /2,021/, в розмірі 29 685 грн.01 коп.

Крім цього вважає, що наказ ПАТ «ТК «Пролісок» за № 54-к від 13 жовтня 2015 року виданий минулою датою, на підставі підроблених документів, а саме акту від 13 жовтня 2015 року та службового подання від 13 жовтня 2015 року, оскільки зазначені документи суперечать дійсним обставинам справи. Так, вказує, що твердження відповідача про те, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі було виконано добровільно, спростовується матеріалами справи, зокрема і постановою державного виконавця від 16 грудня 2016 року про накладення штрафу на ПАТ «ТК «Пролісок» за невиконання без поважних причин рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі.

З 19 березня 2014 року ОСОБА_1 був мобілізований та перебуває на військовій службі, а тому суд першої інстанції безпідставно не врахував положення п.3 ст. 36 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та п.3 ст. 119 КЗпП України.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
В судове засідання представник ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений 31 січня 2019 року, що підтверджується відстеженням поштового відправлення, причини своєї неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим суд вважав можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2015 року (справа № 759/4438/15-ц) частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступнка Голови Правління ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» з 2 грудня 2013 року. Стягнуто з ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 1 червня 2013 року по 30 листопада 2013 року та компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за 8 календарних днів у розмірі 31108 грн.98 коп. Стягнуто з ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за 470 робочих днів за період з 1 грудня 2013 року по 13 жовтня 2013 року (день ухвалення рішення суду) у розмірі 145272 грн.30 коп. Стягнуто з ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Стягнуто з ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» на користь держави судовий збір у сумі 487 грн.20 коп.
26 лютого 2016 року державним виконавцем винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 50322614 з виконання виконавчого листа № 759/4438/15-ц, виданого 27 січня 2016 року Святошинським районним судом м.Києва про стягнення боргу у розмірі 177381 грн. 28 коп. з ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» на користь ОСОБА_1 .
На підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2015 року відповідачем видано наказ № 53-к від 13 жовтня 2015 року, яким скасовано наказ від 2 грудня 2013 року № 113-к про звільнення заступника Голови правління ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» ОСОБА_1 та поновлено його на посаді заступника Голови правління.
Постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві Костенко А.О. від 29 грудня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 759/4438/15-ц, виданого 27 січня 2016 року Святошинським районним судом м.Києва , про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника Голови Правління ПАТ ТК «Пролісок» з 2 грудня 2013 року, - закінчено у зв`язку з виконанням боржником рішення фактично і в повному обсязі.
Відповідно до наказу ОСОБА_3 .Голови правління ПАТ ТК «Пролісок» від 13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звільнено 13 жовтня 2015 року за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою для видання такого наказу стали: службове подання ОСОБА_4 , інспектора з кадрів від 13 жовтня 2015 року, акт про відсутність на робочому місці.
Крім того, судом установлено, що згідно з витягу із наказу Військового комісара Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату № 19 від 19 березня 2014 року, відповідно до мобілізаційного плану капітан ОСОБА_1 вважається призначеним, зарахованим до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всі види забезпечення начальником відділення формування та відправки команд І партій Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату Вважати таким, що 19 березня 2014 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою посадовим окладом 1060 грн. на місяць, шпк «Майор».
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» не отримувало мобілізаційних посвідчень, повісток або розпоряджень військових комісарів стосовно ОСОБА_1 , так як призов на військову службу потребує оформлення кадрових документів, а саме видачі на підприємстві наказу про увільнення працівника від роботи на час проходження військової служби у зв`язку з мобілізацією.
Проте, погодитись з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.
Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Установлено, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді заступника Голови Правління ПАТ «ТК «Пролісок» з 2 грудня 2013 року.
Виконавчий лист Святошинського районного суду м.Києва № 759/4438/15-ц від 27 січня 2016 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Правління ПАТ «ТК «Пролісок» з 2 грудня 2013 року перебував на виконанні у Святошинському районному відділі державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві. 26 лютого 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, та направлено сторонам до виконання і до відому. 18 листопада 2016 року державним виконавцем направлено виклик директору ПАТ «ТК «Пролісок» з вимогою з`явитись до державного виконавця 25 листопада 2016 року (а.с.10).
16 грудня 2016 року старший державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м.Києві направив повторно вимогу директору ПАТ «ТК «Пролісок» про явку уповноваженої особи до державного виконавця для надання підтверджуючих документів про виконання рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 ( а.с.48).
У зв`язку з виконанням боржником рішення в повному обсязі, постановою старшого державного виконавця Святошинського РВДС міста Київ ГТУЮ у м.Києві від 29 грудня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 759/4438/15-ц від 27 січня 2016 року, виданого Святошинським районним судом м.Києва, про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника Голови Правління ПАТ «ТК «Пролісок» з 2 грудня 2013 року, закінчено (а.с.50).
Копію наказу № 53-к від 13 жовтня 2015 року, яким поновлено ОСОБА_1 на роботі, та копію наказу № 54-к від 13 жовтня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 13 жовтня 2015 року за прогул згідно з п.4 ст.40 КЗпП України представник відповідача надав суду першої інстанції при розгляді цієї справи 18 квітня 2017 року ( а.с.37-42, 44, 67).
4 травня 2017 року представник ОСОБА_5 ОСОБА_2 отримав копію наказу № 54-к від 13 жовтня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 за прогулу, а 23 травня 2017 року подав до суду заяву про зміну предмету та підстав позову, в якій однією із вимог заявив про скасування наказу № 54-к від 13 жовтня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови правління ПАТ ТК «Пролісок», як незаконного.
Зважаючи на те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вручення позивачеві копії наказу про звільнення, з якою починається перебіг місячного строку для звернення працівника до суду з позовом про поновлення на роботі, а наявні в матеріалах справи документи дають підстави стверджувати, що копія наказу про звільнення отримана позивачем лише 4 травня 2017 року, тому позивач з вимогами про скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі звернувся до суду у строк, визначений ст.233 КЗпП України.
Посилання відповідача на те, що 13 жовтня 2015 року позивачу було направлено повідомлення про необхідність з`явитися до відділу кадрів та бухгалтерії підприємства для ознайомлення з наказом про поновлення на роботі та звільнення, а також для отримання належного розрахунку по заробітній платі при звільненні, не можуть бути прийняті в якості належних доказів на підтвердження виконання обов`язків роботодавця при звільненні працівника, оскільки доказів направлення такого повідомлення представником відповідача не надано.
З наданих представником позивача документів установлено, що ОСОБА_1 був призваний 19 березня 2014 року на військову службу під час мобілізації відповідно до Указу Виконуючого обов`язки Президента України № 303 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України № 1126-VII від 17 березня 2014 року.
19 березня 2014 року капітана ОСОБА_1 призначено начальником відділення формування та відправки команд і партій ІНФОРМАЦІЯ_1 , зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення, що підтверджується витягом з наказу Військового комісара Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату № 19 від 19 березня 2014 року ( а.с.97).
Відповідно до наказу Військового комісаріату Святошинського районного у м.Києві військового комісаріату № 8 від 19 січня 2015 року військовослужбовця майора ОСОБА_1 , призваного під час мобілізації, на особливий період, увільнено від займаної посади та направлено для подальшого проходження військової служби офіцером відділення по роботі з особовим складом у військову частину польова пошта НОМЕР_1 у розпорядження командира військової частини польова пошта ВО927 (а.с.100).
З 8 грудня 2015 року по 29 грудня 2016 року відповідно до наказу КВОК «Схід» № 132 від 8 грудня 2015 року ОСОБА_1 призначений командиром 7 механізованої роти 3 механізованого батальйону та проходив військову службу у 53 окремій механізованій бригаді ОК «Схід» СВ ЗСУ ( а.с.213-216).
З січня 2017 року по 4 вересня 2017 року проходив війську службу в 108 окремій гірсько-штурмовому батальйоні на посаді командира роти. Станом на листопад 2017 року не був демобілізований.
Відповідно до положень статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил країни, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в редакції Закону від 14 травня 2015 року, передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України, в редакції, яка діяла станом на 13 жовтня 2015 року, тобто на час прийняття наказу про звільнення позивача, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсуються із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали під час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

За загальними вимогами вказаних норм права гарантії, передбачені ч3 ст.119 КЗпП України та ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» поширюються на громадян України, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

За змістом листа Міністерства оборони України від 1 жовтня 2015 року № 322/2/8417, відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року, в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.

Рішення про повну демобілізацію всіх призваних по мобілізації військовослужбовців і перевід всіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Отже, оскільки ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який до цього часу не закінчився, станом на 13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 не був демобілізований, то на нього поширюються гарантії, передбачені ч.3 ст.119 КЗпП України, в тому числі, збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

За таких обставин, звільнення ОСОБА_1 13 жовтня 2015 року відбулось з порушенням трудового законодавства.

Оскільки ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час розгляду справи за його позовом до відповідача про скасування наказу від 2 грудня 2013 року та поновлення на роботі, в день ухвалення рішення відповідачем були винесені накази про поновлення позивача на роботі та звільнення його за прогули, про які ОСОБА_1 дізнався у 2017 році, сам по собі факт не надання мобілізаційних посвідчень, повісток або розпоряджень військових комісарів не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права дійшов необґрунтованого висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки ПАТ «Туристичний комплекс «Пролісок» не було отримано мобілізаційних посвідчень, повісток або розпоряджень військових комісарів стосовно ОСОБА_1 , що позбавило керівництво товариства видати наказ про увільнення працівника від роботи на час проходження військової служби у зв`язку з мобілізацією.

Оскільки за ОСОБА_1 зберігається середній заробіток, то вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за період з 14 жовтня 2015 року по 23 листопада 2017 року підлягають частковому задоволенню. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2015 року встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Правління ПАТ «ТК «Пролісок» складає 309 грн.09 коп.

Період, за якій підлягає нарахування середня заробітна плата, становить 529 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за період, за якій за ОСОБА_1 зберігається середній заробіток, складає 163508 грн.61 коп. ( 529 робочих днів х 309 грн.09 коп.).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з затримкою термінів її виплати відповідно до положень ст.34 Закону України «Про оплату праці» задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заявляючи вимоги про стягнення компенсації, позивач посилався на те, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2015 року з відповідача на його користь стягнута заборгованість по заробітній платі за період з 1 червня 2013 року по 30 листопада 2013 року та компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку у розмірі 31108 грн.98 коп., частина з якої була виплачена. Оскільки у семиденний строк після закінчення періоду з 1 червня 2013 року по 30 листопада 2013 року, за якій здійснюється виплата, ПАТ «ТК «Пролісок» не виплатило суму заборгованості, починаючи з 8 грудня 2013 року підлягає нарахуванню компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати та по день фактичного виконання рішення суду, тобто до 15 грудня 2016 року.

Відповідно до ст.34 Закону України «По оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата.

Статтею 3 цього Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Отже, виходячи з наведених норм права, слід дійти висновку, що сума заборгованості по заробітній платі, яка стягнута за рішенням суду, має разовий характер і не підлягає компенсації відповідно до Закону України «Про компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

За таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з затримкою термінів її виплати, розрахованої на суму заборгованості, яка стягнута за рішенням суду, є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 5687 грн. 70 коп. підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Татунець Владислава Вікторовича - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 54-к від 13 жовтня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови правління Публічного акціонерного товариства «Туристичний комплекс «Пролісок».

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника Голови правління Публічного акціонерного товариства «Туристичний комплекс «Пролісок».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Туристичний комплекс «Пролісок» на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 163508 грн.61 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Туристичний комплекс «Пролісок» на користь держави судовий збір в сумі 5687 грн.70 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус