Провадження №22-ц/812/80/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2019 року м. Миколаїв

справа № 490/4438/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

переглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 17 жовтня 2018 року під головуванням судді Тихонової Н.С. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 19 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 1 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, за яким остання отримала кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, який відповідає строку дії картки. Відповідно до умов цього Договору він складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов'язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що станом на 30 квітня 2018 року складає 26955 грн. 06 коп., з яких: 3495 грн. 36 коп. - заборгованість за кредитом; 21699 грн. 94 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1259 грн. 77 коп. - штраф (процентна складова).

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначала про безпідставність позову Банку у зв'язку із відсутністю у неї кредитної заборгованості та просила застосувати позовну давність.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2018 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 1 листопада 2006 року в розмірі 26955 грн. 06 коп., з яких: 3495 грн. 36 коп. - заборгованість за кредитом; 21699 грн. 94 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1259 грн. 77 коп. - штраф (процентна складова). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 1762 грн. 00 коп судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. Апелянт зазначала, що суд безпідставно не застосував позовну давність та помилково вважав належним доказом на підтвердження переривання позовної давності надану позивачем виписку по рахунку, де зазначено про перерахування 148грн.50коп. на погашення заборгованості, хоча вона такої виплати не здійснювала.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд виходив із того, що відповідач неналежним чином виконував свої обов'язки за укладеним з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитним договором, в зв'язку з чим утворилась зазначена позивачем заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1, на користь Банку в повному обсязі. При цьому суд вважав, що позивачем доведено сплату відповідачем останнього платежу на погашення кредитної заборгованості 19 серпня 2015 року, а тому, звернувшись до суду з даним позовом 01 червня 2018 року, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не пропустило строк позовної давності

Проте, повністю погодитись з таким висновком колегія суддів не може.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки.

Пунктом 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Судом встановлено, що за заявою ОСОБА_1 від 01 листопада 2006 року ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був відкритий кредитний картковий рахунок, на якій встановлено кредитний ліміт в розмірі 3500 грн., зі сплатою процентів за базовою процентною ставкою 36 % річних, зі строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії картки. За користування кредитом відповідач зобов'язався щомісячно сплачувати заборгованість в розмірі 7 % від суми заборгованості. відсотки за базовою ставкою 2% в місяць на залишок заборгованості та 3,5 % комісії. Зі змісту зазначеної заяви також вбачається, що ОСОБА_1 ознайомлена і згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування банківською карткою та Тарифами банка, що є складовими частинами укладеного сторонами договору про надання банківських послуг (а.с.10).

На виконання вищевказаних умов кредитного договору позивач передав відповідачці кредитну картку і та користувалась кредитними коштами, що ОСОБА_1 не заперечувала. Однак, згідно наданого Банку розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку ОСОБА_1 в порушення взятих на себе зобов'язань відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі погашала заборгованість, а після 8 грудня 2008 року взагалі не перераховувала платежі в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до наданої позивачем довідки видана відповідачці кредитна картка діяла до жовтня 2009 року (а.с. 58).

Отже, враховуючи умови укладеного сторонами кредитного договору щодо строку дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії картки, у межах строку кредитування - до жовтня 2009 року ОСОБА_1 мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у передбачений договором строк. Починаючи з жовтня 2009 року відповідач мала обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

За такого, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, нарахованих Банком за період поза межами погодженого сторонами строку кредитування, тобто, починаючи з жовтня 2009 року - є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.

Отже, оскільки за умовами укладеного сторонами кредитного договору ОСОБА_1 мала виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісячно впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності, про застосування якої відповідачем у суді першої інстанції було заявлено, для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Позивач звернувся до суду з позовом 01 червня 2018 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За такого, позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитом та процентами, нарахованими в межах строку кредитування, заявлені з пропуском строку позовної давності, а тому ці вимоги задоволенню не підлягають.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлений факт пропуску позивачем позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом та процентів у межах строку кредитування, то позовна давність спливла і до додаткової вимоги - про стягнення з відповідачки штрафу. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення даних платежів.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про дотримання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» строку позовної давності з огляду на сплату відповідачем останнього платежу на погашення кредитної заборгованості 19 серпня 2015 року.

Так, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено боржником особисто або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах в силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

На підтвердження факту переривання строку позовної давності позивач посилався на те, що на погашення кредитної заборгованості 19 серпня 2015 року було сплачено 148грн. 50коп.

Проте, з виписки з карткового рахунку вбачається, що такий платіж був здійснений шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з іншого карткового рахунку (а.с. 56).

ОСОБА_1 заперечує здійснення нею такого платежу та існування у неї іншого карткового рахунку, тоді як позивачем наявність таких обставин не була доведена, зокрема, не надано відповідної квитанції, касового ордеру або іншого підтвердження щодо здійснення особисто відповідачкою (або за її дорученням) платежу від 1 серпня 2015 року.

Враховуючи викладене, відповідно до п. 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2018 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений відповідачем за апеляційну скаргу, в розмірі 2643грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за апеляційну скаргу, в розмірі 2643грн. (дві тисячі шістсот сорок три гривні).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 28 лютого 2019 року