Провадження № 2/127/2326/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2019 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретаря Кравчук Т.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Павлова В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи позовну заяву тим, що 22.02.2018 року наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області № 62-к/т від 15.02.2018 року вона була поновлена на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. А наказом відповідача від 17.05.2018 року № 121-к/тр позивача звільнено з посади начальника контрольно-ревізійного відділу, у зв`язку із стороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_1 вважає наказ № 121-к/тр безпідставним та виданим з порушенням норм КЗпП України, а звільнення незаконним, протиправним. Скорочення чисельності або штату у відповідача не відбулося.

Ознайомлення позивача з попередженням про звільнення відбулося 07.05.2018 року, тобто з порушенням ч.1 ст. 492 КЗпП України, з одночасним ознайомленням позивача з актом відмови від підпису датованого 21.02.2018 року без номеру реєстрації, тобто за день до приступлення позивачем до початку роботи. Також, на думку позивача, відповідачем було порушено ч.1 ст. 42, ч.ч. 2, 3 ст. 492 КЗпП України, зокрема не враховано переважне право на залишення її на роботі, не запропоновано всі інші вакантні посади.

Крім того, при звільненні розрахунки за заробітною платою за час вимушеного прогулу за період з 07.12.2017 року по 22.02.2018 року та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за заявою позивача від 07.05.2018 року з позивачем не проведені, розмір вихідної допомоги, розрахований з порушенням.

З огляду на порушення законних прав позивача у сфері трудових відносин відповідачем в період часу з 22.02.2018 року по 17.05.2018 року їй було завдано тривалі душевні страждання, нервові переживання, істотність недоотриманих благ чим спричинено моральну шкоду. Розмір шкоди позивач оцінює в 112305,36 грн.

Враховуючи вказане вище та з метою захисту своїх законних прав, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом та просить:

- визнати незаконним та протиправним її звільнення;

- скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 17.05.2018 року №121-к/тр про її звільнення;

- поновити її на роботі в Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на відповідну посаду начальника відділу;

- стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи із середньомісячного заробітку 1826,10 грн. з дня наступного за звільненням по день поновлення на роботі;

- стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на її користь заподіяну їй моральну шкоду в розмірі 112305,36 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав відзив із запереченнями на позовну заяву та пояснив, що масове вивільнення працівників дійсно мало місце, що підтверджується штатним розписом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. Посада начальника контрольно-ревізійного відділу, на яку позивача було поновлено на підставі рішення суду від 15.02.2018 року, в даному штатному розписі відсутня. Інших вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу відповідно до її професії чи спеціальності на дату поновлення її на роботі та на дату звільнення в управлінні не було. З дня поновлення на роботі ОСОБА_1 - 22.02.2018 року, вона весь час перебувала на лікарняних та у відпустці, тому запропонувати їй посаду головного спеціаліста відділу фінансового контролю та аудиту не було можливості. Представник зазначив, що правлінням Фонду соціального страхування України у період з 22.02.2018 року по 17.05.2018 року не введено у штатний розпис Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України додаткову посаду у зв`язку із поновленням ОСОБА_1 на роботі. А оскільки посада начальника контрольно-ревізійного відділу, на яку позивача було поновлено на підставі рішення суду, у штатному розписі управління відсутня, то її було звільнено із займаної посади наказом від 17.05.2018 року №121-к/тр, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Управлінням відповідно до ст. 116 КЗпП України було виплачено позивачу лише неоспорювану суму належних їй коштів при звільненні. Розрахунок середньої заробітної плати, який ОСОБА_1 наводить в своїй позовній заяві не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки її середньоденна заробітна плата складає 128,40 грн. Крім того, представник заперечив щодо стягнення моральної шкоди, так як позивачем не наведено жодних доказів заподіяних їй моральних страждань. Просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову у повному обсязі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 суду пояснив, що 21.02.2018 року ОСОБА_1 з`явилася у кабінеті начальника кадрової роботи. Начальник кадрової роботи ОСОБА_3 зачитав позивачу наказ про поновлення її на роботі, від підпису якого вона відмовилась, про що був складений акт. Позивача повідомили про звільнення через скорочення.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що він працює на посаді начальника відділу по роботі з персоналом. Позивач з`явилась на роботу зранку 21.02.2018 року. З наказом про поновлення на роботі була ознайомлена вголос, зачитано особисто свідком, так само як і попередження про звільнення, від підпису якого вона відмовилася. Надання позивачу робочого місця не входить до посадових обов`язків свідка.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що позивач 21.02.2018 року була ознайомлена з наказом про поновлення на роботі, проте від підпису про ознайомлення відмовилась. Попередження їй також було зачитано, від отримання та підписання його вона також відмовилась. Наказ та попередження позивачу зачитував ОСОБА_3 .

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017 року, у справі №127/20184/17, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 31 липня 2017 року № 397-к про звільнення ОСОБА_1 Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 01 серпня 2017 року. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 23805 грн. 73 коп. без виключення сум по утриманню податків та зборів, а також 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (Т.1 а.с. 126-133).

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15.02.2018 року, у справі №127/20184/17, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу з доповненнями Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області - задоволено частково. Вказане вище рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017 року в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 19928 грн. 12 коп. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017 року в частині розподілу судових витрат скасовано та в цій частині ухвалено нове. Компенсовано за рахунок держави судовий збір за подання позовної заяви. В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017 року залишено без змін (Т.1 зворот а.с. 134 141).

При цьому Апеляційним судом Вінницької області було встановлено, що судом першої інстанції вірно враховано те, що підставою для звільнення позивача за п. 6 ст. 36 КЗпП України стали зміни в організації виробництва і праці ВД ВОВ ФССзТВП, які в свою чергу призвели не до зміни істотних умов праці позивача при збереженні посади, яку остання обіймала, а до ліквідації посади «начальник контрольно-ревізійного відділу» у зв`язку із її скороченням. В той же час, поновлюючи позивача на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до ВД ВОВ ФССзТВП, суд першої інстанції залишив поза увагою, що на час ухвалення рішення ВД ВОВ ФССзТВП було припинено як юридична особа, а його правонаступником є УВД ФССУ у Вінницькій області. В зв`язку з цим та з метою належного захисту прав позивача, а також реального виконання рішення суду, позивача слід поновити на раніше займаній посаді, але до правонаступника ВД ВОВ ФССзТВП, іншого відповідача по справі - УВД ФССУ у Вінницькій області.

Відповідно до абз. 4 п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року №1105 з 01.08.2017 року Виконавчу дирекцію Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, в якій ОСОБА_1 працювала на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу, було приєднано до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області.

Судом встановлено, що наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 15.02.2018 року №62-к/тр «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » поновлено ОСОБА_1 на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу доУправління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 31.07.2017 року з посадовим окладом згідно штатного розпису 2568,00 грн. Зобов`язано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до постанови Апеляційного суду Вінницької області від 15.02.2018 року. Підставою видачі наказу є постанова Апеляційного суду Вінницької області від 15.02.2018 року (Т.1 а.с. 11). З даним наказом позивач ознайомлена 22.02.2018 року із зауваженнями.

Листом від 16.02.2018 року позивача було повідомлено про виконання рішення, а саме поновлення на роботі та запрошено з`явитись для ознайомлення з наказом (Т.1 а.с. 142).

З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2018 року відповідачем було підготовлено попередження позивачу про звільнення з посади згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. В попередженні йдеться про те, що відповідно до вимог Постанови правління Фонду від 12.09.2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», якою з 01.01.2018 року затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів у кількості 5192 штатні одиниці та наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 року №556 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області», яким затверджено граничну чисельність працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та його відділень у кількості 185 штатних одиниць, враховуючи штатний розпис управління, що вступив в дію 02.01.2018 року та згідно ст. 49-2 КЗпП України попереджено її про наступне звільнення з посади начальника контрольно-ревізійного відділузгідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Також позивача було повідомлено про те, що на даний момент в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані їй для подальшого працевлаштування (Т.1 а.с. 12). ОСОБА_1 відмовилась від підпису даного попередження, про що 21.02.2018 року було складено акт (Т.1 а.с. 13).

З матеріалів справи вбачається, що 21.02.2018 року ОСОБА_1 приступила до роботи в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, про що складено акт від 21.02.2018 року (Т.1 а.с. 152).

Зі змісту наказуУправління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області №114-к/тр від 07.05.2018 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » вбачається, що відповідно до вимог Постанови правління Фонду від 12.09.2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 року №556 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області», яким затверджено граничну чисельність працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та його відділень у кількості 185 штатних одиниць наказано: звільнити ОСОБА_1 з посади начальника контрольно-ревізійного відділу 07.05.2018 року у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області наказано провести з ОСОБА_1 повний розрахунок (Т.1 а.с. 15). З даним наказом позивач ознайомлена 17.05.2018 року із зауваженнями.

Згідно із наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області №121-к/тр від 17.05.2018 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », що оспорюється позивачем, було внесено зміни до наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 07.05.2018 року №114-к/тр «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 »:

-абзац 2 викладено в такій редакції: «Звільнити ОСОБА_1 з посади начальника контрольно-ревізійного відділу 17.05.2018 року у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України»

-абзац 3 викладено в такій редакції: «Відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та провести з ОСОБА_1 повний розрахунок».

Даний наказ було видано на підставі попередження від 19.02.2018 року та листа непрацездатності серії НОМЕР_1 №711263 за період від 07.05.2018 року по 16.05.2018 року (Т.1 а.с. 14). З даним наказом позивач ознайомлена 17.05.2018 року із зауваженнями.

Слід відзначити, що ОСОБА_1 перебувала у відпустці з 22.02.2018 року по 27.03.2018 року включно, що підтверджується наказом УВД ФССУ у Вінницькій області №22-в від 22.02.2018 року (Т.1 а.с. 188).

07.05.2018 року позивачем було написано заяву про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань (Т.1 а.с. 95).

Як вбачається з довідки Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області№1-34 від 22.05.2018 року середньоденна заробітна плата позивача складає 128,40 грн., а середньомісячна заробітна плата для вихідної допомоги 2632,20 грн. (Т.1 а.с. 97).

З відповіді Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 04.06.2018 року встановлено, що позивачу було виплачено кошти при звільнені в сумі 4471,88 грн. (заробітна плата, вихідна допомога та оплата листів непрацездатності за рахунок організації) шляхом перерахування на картковий рахунок. Також були перераховані кошти по оплаті листів непрацездатності за рахунок Фонду соціального страхування в сумі 2254,52 грн. (Т.1 а.с. 108).

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2018 року, справа №127/5418/18, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 65 513,23 грн. середнього заробітку (Т.1 а.с. 199-202). Дане рішення було залишено без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2018 року (Т.1 а.с. 195-198).

Згідно із ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти особі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується.

Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Факт реорганізації ВД ВОВ ФССзТВП шляхом приєднання до УВД ФСС України у Вінницькій області підтверджується постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15.02.2018 року у справі №127/20184/17. За даними ЄДРПОУ станом на 06.12.2017 року ВД ВОВ ФССзТВП припинена з 16.11.2017 року, а її правонаступником є УВД ФСС У у Вінницькій області.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на це, суд не приймає до уваги твердження позивача відносно того, що ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією у відповідача не відбулося.

Крім того, даний аргумент позивача, не спростовує законність її звільнення, оскільки Управління продовжувало виконувати рішення органу управління про затвердження граничної чисельності працівників, яким передбачалося скорочення чисельності штату працівників, в тому числі посади яку обіймала позивач, що узгоджується із правовою позицією викладеною в постанові Верховного суду від 14.03.2019 року у справі №487/3848/17.

Слід відзначити, що попередження про звільнення позивача з посади містить посилання на постанови правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» та наказ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 року №556 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області», які передбачають скорочення чисельності і штату працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з 01.01.2018 року. На підставі зазначеної постанови та наказу від 31.10.2017 року директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України було затверджено штатний розпис Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області, який вступив в дію з 01.01.2018 року та передбачав масове вивільнення працівників. Посада начальника контрольно-ревізійного відділу, на яку позивача було поновлено, на підставі рішення суду від 15.02.2018 року, в даному штатному розписі відсутня. Крім того, інших вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу відповідно до її професії чи спеціальності на дату поновлення на роботі та на дату звільнення в управлінні не було.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що запропонувати ОСОБА_1 посаду головного спеціаліста відділу фінансового контролю та аудиту не було можливості, оскільки позивач з 22.02.2018 року по 17.05.2018 року постійно перебувала у щорічній відпустці та на лікарняних. Обставини щодо перебування позивача у відпустці та на лікарняних, сторонами не заперечувалися.

Згідно із ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Крім того, посада, яка б підходила позивачу, не була вакантною, тому вона і не була запропонована позивачу, що підтверджується наступними доказами.

Відповідно до наказу УВД ФССУ у Вінницькій області №401-к/тр від 18.12.2017 року було звільнено ОСОБА_5 з посади головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту УВД ФССУ у Вінницькій області 29.12.2017 року у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників (Т.1 а.с. 146).

Згідно із наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області №579-к/тр від 22.12.2017 року, відповідно до наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 №556 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області» та штатного розпису Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 31.10.2017 року, який вступає в дію з 02.01.2018 року, наказано перевести ОСОБА_6 за її згодою з 02.01.2018 року на посаду головного спеціаліста відділу фінансового контролю та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з посади головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту УВД ФССУ у Вінницькій області. Вважати ОСОБА_6 такою, що перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку по ІНФОРМАЦІЯ_1 включно (Т.1 а.с. 145).

Наказом УВД ФССУ у Вінницькій області №107- к/тр від 24.04.2018 року ОСОБА_5 було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу фінансового контролю та аудиту УВД ФССУ у Вінницькій області 02.05.2018 року на період соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку головного спеціаліста цього ж відділу ОСОБА_6 до дня її фактичного виходу на роботу (Т.1 а.с. 147).

Судом встановлено, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме, скорочення чисельності штату працівників, в тому числі начальників контрольно-ревізійного відділу. Позивач попереджалася про наступне вивільнення за два місяці з дати її попередження. В попередженні також повідомлялось про відсутність вакантних посад, які б могли бути їй запропоновані для подальшого працевлаштування, тому відповідачем не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст. 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Суд звертає увагу, що в заново утворену установу позивач не була переведена, а поновлена на підставі рішення суду та в штатному розписі її посада була відсутня. З огляду на це, ОСОБА_1 не вправі вимагати поновлення її на роботі в заново утвореній установі. Також суд звертає увагу, що під час проведення звільнення працівників відповідач не використовував своє право на перегрупування працівників, в зв`язку з чим суд не вправі обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Щодо вимоги про поновлення позивача на роботі в УВД ФССУ у Вінницькій області на відповідну посаду начальника відділу, то слід зазначити наступне.

В судовому засіданні позивач уточнила, що вона просить поновити її на посаду начальника відділу, який відповідно до штатного розпису займається контрольно-ревізійною роботою.

Враховуючи положення ЦПК України, суд звертає увагу, що він виходити за межі позовних вимог не вправі.

Так, ч.1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи з положень вказаної статті, суд вважає, що вимога позивача є неналежним способом захисту своїх прав, оскільки поновлення на іншій посаді є по суті працевлаштуванням, тому не підлягає задоволенню. Суд вправі лише поновити працівника на попередній роботі. Проте ОСОБА_1 не була переведена в штат Управління, а лише поновлена на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу до Управління, яке є правонаступником виконавчої дирекції Фонду. При цьому, посада начальника контрольно-ревізійного відділу була ліквідована при реорганізації двох фондів соціального страхування і в Управлінні взагалі не існувала, що зокрема встановлено постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15.02.2018 року в справі №127/20184/17.

Отже, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що про наступне звільнення ОСОБА_1 було попереджено у визначені законом строки, а також при звільненні позивача 17.05.2018 року роботодавець виконав усі передбачені законом вимоги. З огляду на це, наказ №121-к/тр від 17.05.2018 року є законним та не підлягає скасуванню, а тому відповідно і позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, не підлягають задоволенню.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі ОСОБА_7 Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 40, 49-2, 235 КЗпП України, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 03.10.2019 року.

Суддя: