Постанова

Іменем України

19 лютого 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1559/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

в складі судді Ул'яновської О.В.

від24 листопада 2017року

по справі №759/12420/15-ц Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна,

про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року ОСОБА_2, як спадкоємець після смерті свого батька ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири від 26 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, з тих підстав, що під час укладення договору дарувальник не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції невмотивовано, безпідставно в усній формі відмовлено їй в задоволенні клопотання про призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи, оскільки висновок, який міститься в матеріалах справи викликає сумніви в його правильності та суперечить іншим доказам, наявним в матеріалах справи.

Судом не проаналізовано, що у висновку експертом взято до уваги показання позивачки та її матері, та безпідставно відкинуто пояснення інших незацікавлених у розгляді справи осіб.

Судом також не взято до уваги, що резолютивна частина висновку експерта суперечить досліджувальній та мотивувальній частинам висновку, зокрема щодо діагнозу ОСОБА_4

Вказувала, що висновок судово-психіатричної експертизи містить ряд інших суттєвих змістовних суперечностей, однак судом не надано правової оцінки висновку судово-психіатричної експертизи в сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Вважала, що суд першої інстанції позбавив її можливості надати такий доказ як висновок комісійної судово-психіатричної експертизи, проведеної повторно, чим порушив право на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Крім цього, просила призначити у справі повторну комісійну посмертну судово-психіатричну експертизу.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивачка, діючи через свого представника ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказувала наступне.

Доводи відповідачки, що експертом безпідставно зазначено в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 внаслідок онкологічного захворювання не міг розуміти значення своїх дій спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Зазначала, що відповідачка, заявляючи клопотання про призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи у відповідності до вимог закону не мотивувала таке клопотання, не навела обставин, які вказують на те, що первинний висновок експерта суперечить матеріалам справи або викликає сумніви щодо його правильності, а тому відсутні підстави для його задоволення.

За наведених обставин, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та клопотання про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.2017 залишити без змін.

Третя особа своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідачка та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав наведених в ній.

Позивач та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Третя особа - ПН КМНО Лиюрова Л.О., належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася та свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02 серпня 1999 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на житло, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 84).

06 листопада 2004 року ОСОБА_4 одружився з ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 77).

Позивачка у справі ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4

26 січня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_1 безоплатно квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 73).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер (т. 1, а.с. 6).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір було укладено, коли дарувальник не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсним договору на підставі статті 225, суд відповідно до статті 145 ЦПК України (в редакції на момент ухвалення рішення судом) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

За приписами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналіз вказаної норми приводить до висновку, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 як на підставу того, що ОСОБА_4 в момент укладення оспорюваного договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними вказала наступні обставини.

ОСОБА_4 працював на АНТК ім. Антонова, начальником цеху, на пенсію вийшов в 2012 році. Приблизно чотири роки хворів, в 2012 році йому було зроблено операцію в урологічному відділенні Київської лікарні №6, восени 2014 року відбулося загострення хвороби і його знову стаціонарно лікували в урологічному відділенні Київської лікарні №6. У відповідності до даних виписки у ОСОБА_4 були виявлені новоутворення. Вважала, що відповідач по справі приховувала від неї дійсний стан речей про хворобу батька, лише 01 січня 2015 року зрозуміла, що стан батька різко погіршився. З цього часу почала чергувати біля хворого батька вночі. Лікар ЦРЛ ОСОБА_7 призначив ОСОБА_8 знеболюючі препарати та ОСОБА_4 майже повністю перестав підійматися з ліжка. 8-10 січня 2015 року відбулось відключення теплопостачання в будинку, де проживав ОСОБА_4 і ОСОБА_1, яка залишила ключі від квартири та з речами, документами і коштами ОСОБА_4 залишила його квартиру, переїхавши у власне житло. ОСОБА_4 повідомив їй причину такої поведінки ОСОБА_1, а саме відповідач вимагала від нього, щоб він оформив на неї власну квартиру через договір дарування, відповідач погрожувала ОСОБА_4, що не буде про нього піклуватись та колоти йому заспокійливе. Його волею було поділити майно між нею - його донькою та його дружиною - відповідачем по справі в рівних частинах. Разом із батьком декілька днів були змушені жити в нелюдських умовах в його квартирі,газова колонка не працювала, гаряча вода була відсутня. Тільки після підключення до вирішення питання працівників АНТК ім. Антонова - відбулося налагодження газової колонки. Через декілька днів ОСОБА_1 заявила, що вона бажає повернутися та чергувати біля батька вдень. Таким чином відповідач доглядала за батьком вдень, а позивач вночі. 15.01.2015 АНТК ім. Антонова прислав двох робітників, які поремонтували газову колонку, згодом вони розказали начальнику цеха, що ОСОБА_4 з ними майже не міг спілкуватися, був у важкому стані та навіть їх не впізнав. 26.01.2015 ОСОБА_2 була викликана на роботу на АНТК ім. Антонова та як стало відомо згодом саме в цей день відповідач вчинила дії направлені на те, щоб батько підписав договір дарування і мабуть із-за цього стан батька погіршився, бо о 18:20 год того ж дня відповідач телефоном повідомила, що викликає «швидку». Позивачка також приїхала до ОСОБА_9 та сама разом із водієм швидкої знесли батька на одіялі з п'ятого поверху, батько був непритомний, була підозра на інсульт. Спочатку швидка повезла батька в лікарню №4 по вул. Солом'янська 17. В лікарні з'ясувала, що батька там не приймають через те, що інсульт відсутній і його о 23:00 год відвезли до лікарні №18 на бульварі Т. ІІІевченка в м. Києві в терапевтичне відділення. В цей день ОСОБА_4 двічі возили на УЗД та спеціалістом було зазначено, що виявлено абсцес селезінки. ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач забрала ОСОБА_4 та на наступний день повідомила, що ОСОБА_4 помер о 01:00 год ІНФОРМАЦІЯ_2. У відповідності до Інформаційної довідки №40762878 від 16.07.2015 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - державна реєстрація договору дарування квартири батька була проведена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. о 14.46 год ІНФОРМАЦІЯ_3, а вже через декілька годин ОСОБА_4 по швидкій потрапив до лікарні в критичному стані та згодом помер фактично відразу після того, як його забрала з лікарні відповідач.

Позивачка вважала, що за вказаних вище обставин, договір дарування квартири був укладений виключно, виходячи з волі відповідача, а не волі ОСОБА_4, оскільки він перебував в тяжкому стані, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Приходячи до тями в лікарні він лише марив.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 144 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення судом першої інстанції) призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно Висновку судово-психіатричної експертизи №336 від 29 травня 2017 року (далі - Висновок) у період укладання та посвідчення договору дарування квартири (серія та номер НАК 629988, реєстровий №172), посвідчений 26.01.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - ОСОБА_4 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді: Синдрому вираженої астенії внаслідок онкологічного захворювання і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (т. 2, а.с. 32-38).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що Висновок експерта містить ряд неточностей та суперечностей, з огляду на що не є належним доказом у справі.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказувала на те, що резолютивна частина Висновку суперечить досліджувальній та мотивувальній частинам Висновку. Зокрема, відповідачка зазначала, що резолютивна частина Висновку містить діагноз: «Синдром вираженої астенії внаслідок онкологічного захворювання», в той час як в досліджувальній та мотивувальній частинах Висновку містяться посилання на діагнози з медичної документації: «…Стан після операції раку простати 2012 року» і онкологічних захворювань немає. У Висновку взято до уваги покази позивачки та її матері ОСОБА_11 та безпідставно відкинуто покази інших незацікавлених у справі осіб ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які характеризували стан ОСОБА_4 як нормальний, без будь-яких відхилень. Також, зазначала, що Висновок експерта містить ряд інших суперечностей.

Однак, такі доводи відповідачки є необґрунтованими, оскільки як вбачається з Висновку експертиза проводилася експертами за наступними матеріалами: копія ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2016 про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи; матеріали цивільної справи №759/12420/15ц Святошинського районного суду м. Києва; завірена копія картки амбулаторного хворого ОСОБА_4, копія якої також міститься в матеріалах справи, з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» Шевченківського району м. Києва; дві медичні картки стаціонарного хворого на ім'я ОСОБА_4 з Київської міської клінічної лікарні №6: МКСХ №11518 за 2012 рік, МКСХ №12369 за 2014 рік; медична карта стаціонарного хворого №159 за 2015 рік на ім'я ОСОБА_4 з Київської міської клінічної лікарні №18; довідка №346 від 20.02.2017 з Київського міського психоневрологічного диспансеру №4; CD-диск з копією аудіозапису судових засідань по справі №759/12420/15ц.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що резолютивна частина Висновку експерта суперечить досліджувальній та мотивувальній частинам, оскільки,в мотивувальній та досліджувальній частинах Висновку експертом викладено обставини, які зазначалися позивачкою у позовній заяві, а в резолютивній частині експертом не ставився діагноз ОСОБА_4, а лише зроблено висновок, що останнійвиявляв ознаки психічного розладу у вигляді синдрому вираженої астенії внаслідок онкологічного захворювання і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у ОСОБА_4 не встановлювався онкологічний діагноз є безпідставними та спростовуються матеріалами справи та обставинами, викладеними у Висновку експерта.

Так, у Висновку експерта щодо дослідження медичної документації зазначено: 04.09.2012 відбулась операція лазерна вапоризація. ТУР простати. При цьому вага 100 кг. Госпіталізація. 10.09.2014 при УЗД органів черевної порожнини були виявлені ознаки новоутворення в ділянці воріт селезінки. За останні 2-3 місяці схуд на 40 кг. Вага 80 кг. Встановлено діагноз «Рак простати з метастазами в ворота селезінки». Фіксувався загальний стан середньої тяжкості, фіксувалось «когнітивне зниження». 22.12.2014, 25.12.2014, 17.01.2015, 23.01.2015 надавалась невідкладна медична допомога, вводились препарати групи знеболюючих, протизапальних, спазмолітиків. 25.01.2015 відбувся судомний напад. Госпіталізація з 26.01.2015 по 30.01.2015. В неврологічному статусі - адинамічний, реакції на світло в'ялі, симптом ОСОБА_14. Дисциркуляторна атеросклеротична та гіпертонічна енецелофалопатії II - III ст. В лікарні загальний стан ОСОБА_4 важкий, виписували 30.01.2015 у важкому стані. Діагноз при виписці - ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертонічною II ст., ризик високий, екстрасистолична аритмія. Дисциркуляторна енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., інтоксикаційно-анемічний синдром на тлі новоутворення воріт селезінки. Стан після операції раку простати 2012 року, вага 64 кг. ІНФОРМАЦІЯ_2 о 01:00 год ОСОБА_4 помирає.

Наведені вище обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 хворів на онкологічне захворювання, після якого мав ускладнення зі здоров'ям, а тому доводи відповідачки, що онкологічні діагнози у ОСОБА_4 були відсутні є безпідставними.

Крім цього, у Висновку експерта зазначено, що згідно карти амбулаторного хворого ОСОБА_4 з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» Шевченківського району м. Києва, починаючи з першої половини 1990-х років ОСОБА_4 періодично оглядався лікарями різних спеціальностей з приводу загально-соматичних захворювань: зокрема, починаючи з першої половини 2000-х років, у нього фіксувались ознаки гіпертонічної хвороби II ст. з рівнем АТ 160/80 мм рт.ст. (під час гіпертонічного кризу в 2011р. з рівнем АТ до 200/100 мм рт.ст.) та ознаки ішемічної хвороби серця зі стенокардією напруги; з середини 2000-х років почав періодично керуватися лікарем-урологом з приводу «гіперплазії простати», а з серпня 2012 року з приводу гематурії внаслідок «гіперплазії простати».

Згідно з наданої медичної карти стаціонарного хворого №11518 за 2012 рік на ім'я ОСОБА_4 з Київської міської клінічної лікарні №6 ОСОБА_4 в період часу з 27.08.2012 по 14.09.2012 знаходився на стаціонарному обстеженні та лікуванні в урологічному відділенні вищезазначеного медичного закладу, куди був доставлений зі своєї квартири «швидкою» з діагнозом: «Гіперплазія передміхурової залози? Макрогематурія». При госпіталізації власноруч підписав «Заяву про надання згоди на обробку персональних даних». Окрім іншого, при госпіталізації зазначалась вага пацієнта, яка на той час складала 100 кг при зрості 186 см. В подальшому на тлі оперативного лікування (04.09.2012) загальний стан ОСОБА_4 був з позитивною динамікою, в той же період часу йому встановлювався діагноз «гіпертонічна хвороба II ст.». Перебуваючи на лікуванні в стаціонарі психічних порушень не зафіксовано. При виписці загальний стан розцінювався як задовільний, діагноз при виписці 14.09.2012: «Гіперплазія простати II ст., гостра затримка сечі (операція 04.09.2012р. Лазерна вапоризація, ТУР простати). Ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз, СН О-І ст.».

В картці стаціонарного хворого №11518 за 2012 рік на ім'я ОСОБА_4 з Київської міської клінічної лікарні №6 міститься запис огляду лікарем від 12.05.2014 (огляд на дому) біля 10 діб турбує загальна слабкість, озноб на вечір, часте сечовипускання, відчуття дискомфорту в поперековій ділянці. Рівень АТ 140/80 мм рт.ст., хворий приймав ципрофлоксацин. Встановлювався діагноз: «Гострий нефріт». Лікарем дані відповідні лікувальні рекомендації, там же зазначено, що від госпіталізації категорично відмовився.

В об'єктивному статусі, окрім іншого, зазначалось, що загальний стан розцінювався як середньої тяжкості, зумовлений больовим та інтоксикаційним симптомами на фоні хронічного простатиту в стадії активного запалення. Температура тіла 36.7 С, АТ 110/70 мм рт. ст., пульс 90 в хв., сечовипускання причащене, болісне. Встановлювався попередній діагноз: «Гіперплазія _ передміхурової залози (ТУР простати 2012р.). Хронічний простатит в стадії активного запалення». Перебуваючи на лікуванні (згідно із записами у щоденниках) підекспертний переважно надавав скарги на біль в правій підреберній ділянці, загальну слабкість, загальний стан розцінювався як середньої тяжкості та був обумовлений больовим та інтоксикаційним синдромом. При огляді лікарем-хірургом 10.09.2014 надавав скарги на різку слабкість, недомогания, відмічав, що за останні 2-3 місяці схуд на 40 кг, в статусі зазначалось, що був у свідомості, адекватний.

11.09.2014 при консультації лікарем-терапевтом ОСОБА_4 надавав скарги на біль в спині, внизу живота, утруднення при рухах в ділянці поперекового відділу хребта, підвищення температури тіла до 39 С, утруднене сечовипускання за останній час. При об'єктивному огляді, окрім іншого зазначалось, що загальний стан середньої тяжкості, у свідомості, фіксувалось «когнітивне зниження». За даними огляду встановлювався діагноз: «Рак простати з метастазами в ворота селезінки. Анемія середнього ступеню важкості. ІХС: кардіосклероз. Атеросклероз аорти та вінцевих судин. СН - Іст». Зазначено, що на тлі медикаментозного лікування стан підекспертного покращав, в задовільному стані 19.09.2014 був виписаний з відділення. Діагноз при виписці: «Гіперплазія передміхурової залози (ТУР простати 2012 рік). Хронічний простатит в стадії активного запалення. Рак простати з метастазами в ворота селезінки. Анемія середнього ступеню важкості. ІХС: кардіосклероз. Атеросклероз аорти та вінцевих судин. СН - Іст».

Отже, наведені у в мотивувальній та досліджувальній частинах Висновку обставини, встановлені експертом на підставі зазначених обставин у даній справі, зокрема викладених позивачем у позовній заяві, в медичній документації та інших матеріалах справи. На підставі даних об'єктів експертом було здійснено експертне дослідження та зроблено відповідний висновок.

Так, аналізуючи надані об'єктивні дані для проведення експертизи, про які зазначалось вище, з урахуванням клінічних уявлень про закономірності перебігу наявних у ОСОБА_4 розладів психічної діяльності, співпоставляючи об'єктивні та суб'єктивні дані та їхню узгодженість між собою, експерт дійшов висновку, що у період укладання та посвідчення договору дарування квартири (серія та номер НАК 629988, реєстровий №172), посвідчений26.01.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - ОСОБА_4 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді: Синдрому вираженої астенії внаслідок онкологічного захворювання при цьому наявні у нього порушення психіки сягали вираженого ступеню, грубо порушували сприйняття та аналіз інформації, прогностичну функцію мислення і позбавляли його у зазначений період часу здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, що Висновок експерта містить суперечності, зокрема щодо діагнозу ОСОБА_4, є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги, що експертом взято до уваги покази позивачки та її матері ОСОБА_11 та безпідставно відкинуто пояснення інших незацікавлених у розгляді справи осіб: ОСОБА_12 та ОСОБА_13, відхиляються колегію суддів, оскільки як встановлено експертом покази позивача по справі ОСОБА_2, свідка ОСОБА_11, а також свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 узгоджуються з обставинами, які вбачаються з переданих для проведення експертизи об'єктів, та які знайшли відображення у медичній документації.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції під присягою допитано експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_17, який проводив експертизу та надав Висновок за результатами проведення посмертної судово-психіатричної експертизи (т. 1, а.с. 56, 60 на звороті). У відповідності до вимог ст. 53 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) експерт роз'яснив свій Висновок, після чого судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі повторної експертизи.

Отже, клопотання відповідачки про призначення повторної експертизи розглянуто судом з дотриманням вимог процесуального закону, які були чинними на момент розгляду справи судом першої інстанції.

Оскільки клопотання про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи вирішено судом першої інстанції з дотримання вимог процесуального закону, який діяв на той час, відсутні правові підстави для задоволення клопотання про призначення повторної експертизи в суді апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції порушено принцип рівності сторін, закріплений в ч. 2 ст. 10 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки відповідачка не була позбавлена права подавати докази на підтвердження своїх заперечень проти позову. Так, положеннями ч. 2 ст. 10 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), яка кореспондується з положеннями ст. 12 ЦПК України в редакції 2017 року, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай