ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2700/18

Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/67/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач ОСОБА_2

відповідач товариство з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин"

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Бездідька В. М. від 20 вересня 2018 року, місце ухвалення м. Прилуки, дата складання повного тексту рішення 03 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин" про стягнення недоплаченої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин" про стягнення недоплаченої заробітної плати. У позовній заяві ОСОБА_2 зазначав, що він працював у товаристві з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин" на посаді інженера з охорони праці з 09.11.2011 року по 30.12.2011 року, з 27.02.2012 року по 06.11.2012 року за основним місцем роботи, а також з 07.11.2012 року по 31.01.2018 року на посаді інженера з охорони праці за сумісництвом. Позивач вказує, що відповідачем під час перебування з ним у трудових правовідносинах було порушено вимоги законодавства щодо нарахування та виплати заробітної плати у повному обсязі, а саме, відповідачем порушено норми статей 96, 97 КЗпП України, статей 5, 6, 19, 21, 22 Закону України ''Про оплату праці''. ОСОБА_2 у позовній заяві зазначає, що керівники та спеціалісти служби охорони праці за своєю посадою та заробітною платою прирівнюються до керівників і спеціалістів виробничо-технічних служб, і за даних обставин позивач вважає, що він повинен був отримувати значно більшу винагороду за працю, ніж він отримував. Також позивач у позовній заяві стверджує, що відповідачем йому було встановлено значно менший розмір посадового окладу порівняно з розміром посадового окладу, який встановлено законодавством. З посиланням на статтю 22 Закону України ''Про оплату праці'' позивач вказує, що відповідач не мав права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. ОСОБА_2 у позовній заяві зазначає, що згідно наданого ним розрахунку відповідач не виплатив йому за період з 09.11.2011 року по 31.01.2018 року заробітну плату в розмірі 163 531 грн. 79 коп. За даних обставин позивач просив зобов'язати відповідача донарахувати та виплатити йому різницю між сумою заробітної плати, яка була фактично виплачена ним ОСОБА_2 за вказаний період роботи та сумою заробітної плати, яку повинен був отримати позивач за вказаний період внаслідок прирівнювання її розміру до розміру заробітної плати спеціалістів виробничо-технічних служб, що становить 163 531грн. 79 коп.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.09.2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин" про стягнення недоплаченої заробітної плати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.09.2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є безпідставним, необґрунтованим, ухваленим при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, при цьому висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 з посиланням на роз'яснення п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.1999 року вказує, що у разі вирішення спорів даної категорії суд має з'ясовувати, чи були і як саме врегульовані вказані питання у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною і галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності доведення по справі тих обставин, що товариство з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин" входить до сфери управління міністерства, відомства, профспілкової організації чи фонду Державного майна України, які підписали відповідні галузеві угоди. При цьому ОСОБА_2 стверджує, що кожне підприємство за своєю основною діяльністю віднесено до певної галузі та відповідного КВЕДУ, і на кожну галузь господарства так чи інакше впливає відповідне галузеве міністерство, яке є регуляторним органом та стороною соціального діалогу, підписантом галузевої угоди. Доводи апеляційної скарги вказують, що галузеві угоди є обов'язковими для всіх власників та уповноважених ними органів незалежно від того, брали вони безпосередню участь у переговорах з укладення галузевих угод. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідачем було порушено норму статті 15 Закону України ''Про охорону праці'', відповідно до якої керівники та спеціалісти служби охорони праці за своєю посадою та заробітною платою прирівнюються до керівників і спеціалістів виробничо-технічних служб, проте суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті необґрунтовано не прийняв до уваги вказану обставину. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 не погоджується з посиланням суду першої інстанції на акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №25-03-011/0495, складений управлінням Держпраці у Чернігівській області, оскільки вважає, що позаплановість даної перевірки свідчить про наявність порушень на підприємстві відповідача, а також предметом перевірки не було питання щодо розміру нарахування заробітної плати ОСОБА_2 Також ОСОБА_2 стверджує, що копія вказаного документу була ним отримана 21.09.2018 року, тобто після судового засідання, яке відбулось 20.09.2018 року. Доводи апеляційної скарги вказують, що відповідачем не було надано штатного розпису із зазначенням розміру посадового окладу позивача за період перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем, погодженого, згідно статті 97 КЗпП України з уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (з підтверджуючими документами (протоколами зборів) на право представляти трудовий колектив).

У відзиві на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин" просить залишити без задоволення апеляційну скаргу у зв'язку з її безпідставністю та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 20.09.2018 року. При цьому відповідач у відзиві на апеляційну скаргу посилається на висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 29.10.2018 року у справі №686/20479/16-ц.

В судове засідання апеляційного суду 21.02.2019 року позивач, представник відповідача, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.141,142,143,144), не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч.5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Виходячи із приписів вказаної норми права, датою прийняття постанови є 26.02.2019 року.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, в тому числі, і надані відповідачем на запит апеляційного суду накази (належним чином завірені копії) товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин" про прийняття та звільнення інженера з охорони праці за основним місцем роботи та за сумісництвом ОСОБА_2 за періоди: з 09.11.2011 року по 30.12.2011року, з 27.02.2012 року по 06.11.2012 року, з 07.11.2012 року по 31.01.2018 року; довідки про доходи ОСОБА_2 за період листопад - грудень 2011року, за період лютий - листопад 2012 року, за період листопад - грудень 2012 року, за період січень - грудень 2013 року, за період січень - грудень 2014 року, за період січень - грудень 2015 року, за період січень - грудень 2016 року, за період січень - грудень 2017 року, за період січень 2018 року; штатні розписи (належним чином завірені копії) ТОВ ''ПВК''КБ Пожспецмаш'' на 2011-2018 роки; заяви ОСОБА_2 (належним чином завірені копії) про прийняття на роботу та про звільнення з роботи (а.с.81-135), перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що з 09.11.2011 року по 30.12.2011 року, згідно строкового трудового договору ОСОБА_2 перебував на посаді інженера з охорони праці товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин" (а.с.7,18,19).

Наказом №12-К від 27.02.2012 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду інженера з охорони праці ТОВ ''ПВК ''КБ Пожспецмаш'' з 27.02.2012 року по строковому трудовому договору (а.с.7,20).

06.11.2012 року ОСОБА_2, інженера з охорони праці підприємства було звільнено з роботи за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України, згідно наказу № 63-К від 06.11.2012 року (а.с.8,21).

Наказом відповідача №64-К від 07.11.2012 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду інженера з охорони праці ТОВ ''ПВК ''КБ Пожспецмаш'' з 07.11.2012 року, за сумісництвом (а.с.23).

Наказом відповідача №19-К від 31.01.2018 року ОСОБА_2, інженера з охорони праці підприємства за сумісництвом було звільнено з роботи з 31.01.2018 року, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, відповідно до ст.43-1 КЗпП України (а.с.24).

Обгрунтовуючи вимоги заявленого позову, ОСОБА_2 у доводах позовної заяви вказував, що відповідачем під час перебування з ним у трудових правовідносинах було порушено вимоги законодавства щодо нарахування та виплати заробітної плати у повному обсязі, а саме, відповідачем порушено норми статей 96, 97 КЗпП України, статей 5, 6, 19, 21, 22 Закону України ''Про оплату праці'', статті 15 Закону України ''Про охорону праці''. Як вбачається із розрахунку позивача розміру недонарахованої йому заробітної плати за період з 09.11.2011 року по 31.01.2018 року (а.с.25-29), позивач посилається на те, що при визначенні тарифних ставок та окладів відповідач повинен був керуватися положеннями Галузевої угоди на 2010-2011 роки, укладеної між Міністерством промислової політки України, Фондом державного майна України та профспілками автомобільного та сільськогосподарського машинобудування та приладобудування, космічного та загального машинобудування, радіоелектроніки та машинобудування, лісових галузей, машинобудування та металообробки, суднобудування, оборонної промисловості, енергетики та електротехнічної промисловості, атомної енергетики і промисловості України, яка зареєстрована Мінсоцполітики 17 лютого 2010 року №9 і яка діяла до 13 вересня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 статті 9 Закону України ''Про колективні договори і угоди'', положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Згідно ч.1 статті 4 Закону України ''Про колективні договори і угоди'', право на ведення переговорів і укладення колективних договорів, угод надається сторонам соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог.

Відповідно до приписів ч.2 статті 4 Закону України ''Про соціальний діалог в Україні'' до сторін соціального діалогу на галузевому рівні належать профспілкова сторона, суб'єктами якої є всеукраїнські профспілки та їх об'єднання, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона роботодавців, суб'єктами якої є всеукраїнські об'єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона органів виконавчої влади, суб'єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади.

Судом встановлено, що відповідач не входив та не входить до сфери управління будь-якого міністерства, відомства, профспілкової організації чи Фонду державного майна України, які підписали зазначені галузеві угоди, при цьому відповідач не делегував повноважень щодо укладення від імені підприємства відповідних галузевих угод, і за даних обставин вони можуть носити рекомендаційний, а не обов'язковий характер.

Також судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи встановлено, що колективний договір на підприємстві відповідача не укладався, заробітна плата нараховувалась позивачу відповідно до штатного розпису, посадового окладу та обсягу відпрацьованого часу.

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції також послався на акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №25-03-011/0495, період перевірки з 14.09.2016 року по 16.09.2016 року (а.с.37-52). Згідно вказаного акту перевірки, яка проводилась управлінням Держпраці у Чернігівській області, було здійснено перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин" щодо додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, і порушень щодо розміру нарахування заробітної плати на підприємстві не встановлено. Вказаний акт перевірки містить в собі посилання на порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки, проте, вони не відносяться до нарахування заробітної плати позивачу.

Виходячи із фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог заявленого позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду від 20.09.2018 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності доведення по справі тих обставин, що товариство з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин" входить до сфери управління міністерства, відомства, профспілкової організації чи фонду Державного майна України, які підписали відповідні галузеві угоди. При цьому ОСОБА_2 стверджує, що кожне підприємство за своєю основною діяльністю віднесено до певної галузі та відповідного КВЕДУ, і на кожну галузь господарства так чи інакше впливає відповідне галузеве міністерство, яке є регуляторним органом та стороною соціального діалогу, підписантом галузевої угоди. Доводи апеляційної скарги вказують, що галузеві угоди є обов'язковими для всіх власників та уповноважених ними органів незалежно від того, брали вони безпосередню участь у переговорах з укладення галузевих угод. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідачем було порушено норму статті 15 Закону України ''Про охорону праці'', відповідно до якої керівники та спеціалісти служби охорони праці за своєю посадою та заробітною платою прирівнюються до керівників і спеціалістів виробничо-технічних служб, проте суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті необґрунтовано не прийняв до уваги вказану обставину.

На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до приписів ч.1 статті 9 Закону України ''Про колективні договори і угоди'', положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Згідно ч.1 статті 4 Закону України ''Про колективні договори і угоди'', право на ведення переговорів і укладення колективних договорів, угод надається сторонам соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. Відповідно до положень ч.2 статті 4 Закону України ''Про соціальний діалог в Україні'' до сторін соціального діалогу на галузевому рівні належать профспілкова сторона, суб'єктами якої є всеукраїнські профспілки та їх об'єднання, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона роботодавців, суб'єктами якої є всеукраїнські об'єднання організацій роботодавців, що діють у межах певного виду або кількох видів економічної діяльності; сторона органів виконавчої влади, суб'єктами якої є відповідні центральні органи виконавчої влади. Судом в ході розгляду даної справи встановлено, що відповідач не входив та не входить до сфери управління будь-якого міністерства, відомства, профспілкової організації чи Фонду державного майна України, які підписали зазначені галузеві угоди, при цьому відповідач не делегував повноважень щодо укладення від імені підприємства відповідних галузевих угод, і за даних обставин вони можуть носити рекомендаційний, а не обов'язковий характер. Також судом першої інстанції в ході розгляду даної справи на підставі досліджених доказів встановлено, що колективний договір на підприємстві відповідача не укладався, заробітна плата нараховувалась позивачу відповідно до штатного розпису, посадового окладу та обсягу відпрацьованого часу.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 не погоджується з посиланням суду першої інстанції на акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №25-03-011/0495, складений управлінням Держпраці у Чернігівській області, оскільки вважає, що позаплановість даної перевірки свідчить про наявність порушень на підприємстві відповідача, а також предметом перевірки не було питання щодо розміру нарахування заробітної плати ОСОБА_2 Також ОСОБА_2 стверджує, що копія вказаного документу була ним отримана 21.09.2018 року, тобто після судового засідання, яке відбулось 20.09.2018 року.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 20.09.2018 року, виходячи з наступного. Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд також послався на акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №25-03-011/0495, період перевірки з 14.09.2016 року по 16.09.2016 року (а.с.37-52). Згідно вказаного акту перевірки, яка проводилась управлінням Держпраці у Чернігівській області, було здійснено перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-виробнича компанія "Конструкторське бюро пожежних та спеціальних машин" щодо додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, і порушень щодо розміру нарахування заробітної плати на підприємстві не встановлено. Вказаний акт перевірки містить в собі посилання на порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки, проте, вони не відносяться до нарахування заробітної плати позивачу.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд виходив із фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. При цьому акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №25-03-011/0495, період перевірки з 14.09.2016 року по 16.09.2016 року (а.с.37-52) є одним із доказів по справі, якому суд надав оцінку у оскаржуваному рішенні відповідно до положень статті 89 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги вказують, що відсутній штатний розпис із зазначенням розміру посадового окладу позивача за період перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем, погоджений, згідно статті 97 КЗпП України з уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (з підтверджуючими документами (протоколами зборів) на право представляти трудовий колектив).

На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки вони не спростовують встановлених судом обставин відносно того, що відповідач не входив та не входить до сфери управління будь-якого міністерства, відомства, профспілкової організації чи Фонду державного майна України, які підписали відповідні галузеві угоди, при цьому відповідач не делегував повноважень щодо укладення від імені підприємства відповідних галузевих угод, і за даних обставин вони можуть носити рекомендаційний, а не обов'язковий характер. Також судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи встановлено, що колективний договір на підприємстві відповідача не укладався, заробітна плата нараховувалась позивачу відповідно до штатного розпису, посадового окладу та обсягу відпрацьованого часу.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, ухваленого на підставі норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 26.02.2019 року.

Головуючий: Судді: