ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/445/19 Справа № 202/4916/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Волошин Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності на частку земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності на частку земельної ділянки.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи: Шоста дніпропетровська держана нотаріальна контора, ОСОБА_6 про скасування рішення рішення про державну реєстрацію, визнання права власності на частку земельної ділянки - задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності, прийняте КП ДМБТІ 09.10.2006 року щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 63/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1, прийняте на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, виданого 23.06.2005 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 5-1351 за спадковою справою № 2/2004 та на підставі якого був внесений запис № 12087540 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що діяв до 01 січня 2013 року.

Визнано за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) право власності на 21/100 частку земельної ділянки площею 0,0915 га, що призначена для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_2), спадщина на яку відкрилась після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, про що складено актовий запис за №1620.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності на частку земельної ділянки, скасувати і провадження у справі, закрити.

У відзиві представник позивача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», треті особи Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності на частку земельної ділянки залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради від 25 жовтня 2001 року за №2410 земельна ділянка площею 0,0915 га по АДРЕСА_1 була передана у спільну часткову власність бабусі позивача ОСОБА_7 в розмірі 0,0576 га та батьку позивача ОСОБА_8 в розмірі 0,0338 га.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 04 січня 2002 року земельна ділянка за вищезазначеною адресою в розмірі 37/100 частки належала ОСОБА_8, що дорівнює 0,0338 га від її загальної площі у 0,0915 га. Відповідно до дублікату Державного акту на право власності на земельну ділянку за зазначеною адресою від 13 жовтня 2004 року земельна ділянка в розмірі 63/100 частки належала ОСОБА_7, що дорівнює 0,0576 га від її загальної площі у розмірі 0,0915 га. Дана земельна ділянка призначена для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, її кадастровий номер - НОМЕР_2.

Батьками позивача ОСОБА_2 є ОСОБА_6 та ОСОБА_8, що підтверджується наявним у матеріалах справи свідоцтвом про народження позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача ОСОБА_8 помер.

Після його смерті частку домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину серії НОМЕР_3 від 27 лютого 2002 року у розмірі 37/100 частки набула у власність дружина померлого - мати позивачки ОСОБА_6, а право власності на 63/100 частки домоволодіння на підставі дублікату договору дарування серії НОМЕР_5 від 30 серпня 2004 року і дублікату свідоцтва про право власності серії НОМЕР_4 від 12 жовтня 2004 року було зареєстровано за ОСОБА_7, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 травня 2005 року за №7343454.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 Після її смерті відкрилася спадщина на 63/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та 63/100 частини земельної ділянки, на якій розташоване вищезазначене домоволодіння.

За життя ОСОБА_7 було складено заповіт від 27 грудня 2002 року, яким вона заповідала належні їй 63/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 -ОСОБА_2 у розмірі 21/100 частини та ОСОБА_1 у розмірі 42/100 частини.

20 січня 2004 року позивачка подала до Шостої дніпропетровської нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 Однак постановою державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 10 липня 2013 року позивачці було відмовлено через те, що 25.06.2005 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 на 42/100 частин домоволодіння, а 21/100 частка залишилася відкритою для спадкоємця ОСОБА_2, однак згідно запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 09 жовтня 2006 року КП ДМБТІ було зареєстровано право власності на 63/100 часток цього домоволодіння. Позивачці також було відмовлено у видачі свідоцтва на право власності на земельну ділянку у зв'язку з тим, що вона не надала Державний акт на право власності на неї заповідача ОСОБА_7

06 березня 2014 року позивач звернулася до КП ДМБТІ із заявою про усунення розбіжностей в реєстрі прав власності на нерухоме майно стосовно належної частки у домоволодінні на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1

Листом КП ДМБТІ № 2666 від 14.03.2014 року позивача було повідомлено, що під час проведення державної реєстрації прав власності за ОСОБА_1 на частину домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.06.2005 року, виданого на 42/100 частки домоволодіння було допущено описку та у Витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме в графі частки власника було зазначено «63/100» замість «42/100» та у зв'язку із невідповідністю інформації щодо права власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 та документі, що підтверджує проведення державної реєстрації права власності, з метою уникнення в подальшому перешкод в розпорядженні набутим в порядку спадкування майном, ОСОБА_1 було надіслано листа з проханням звернутися до КП ДМБТІ для внесення необхідних виправлень.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 до КП ДМБТІ та до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції для внесення виправлень не зверталась.

Листом Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції №3065/10-11-19/650 від 23.06.2014 року у відповідь на заяву позивача про внесення виправлень від 05 червня 2014 року повідомлено, що здійснити виправлення у зв'язку з технічною помилкою частки права власності у Державному реєстрі речових прав можливо, якщо право у реєстрі зареєстровано з 01.01.2013 року, а за ОСОБА_1 право зареєстровано до 31.12.2012 року.

29 липня 2016 року позивач повторно звернулась до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 21/100 частку домоволодіння і отримала постанову державного нотаріуса Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 29 липня 2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки земельна ділянка не охоплена заповітом і спадкується за законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухомість та їх обтяжень» підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є зокрема рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Враховуючи, що при реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 було допущена описка, ОСОБА_1 до державного реєстратора із заявою про усунення помилки, допущеної при реєстрації права власності на відповідну їй на підставі свідоцтв про право на спадщину частку у домоволодінні АДРЕСА_1, так і не звернулась, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності, прийняте КП ДМБТІ 09.10.2006 року щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 63/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1, прийняте на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, видане 23.06.2005 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за № 5-1351 за спадковою справою № 2/04 та на підставі якого був внесений запис № 12087540 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що діяв до 01.01.2013 року.

Відповідно до ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені та до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший розмір не визначений заповітом.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме дублікату Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Дніпропетровською міською радою 13 жовтня 2004 року, розмір земельної ділянки складає у цілому 0,0915 га, співвласниками якої є ОСОБА_7 - 63/100 частки та ОСОБА_8 - 37/100 частки. Земельна ділянка для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

Судом першої інстанції встановлено, що за життя ОСОБА_7 було складено заповіт від 27 грудня 2002 року, яким вона заповідала належні їй 63/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 у розмірі 21/100 частини та ОСОБА_1 у розмірі 42/100 частини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач є спадкоємицею після смерті ОСОБА_7 та отримала в порядку спадкування за заповітом право власності на 21/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 про те, що відсутні перешкоди для видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на належну їй частину у спадковому майні, суперечать наявним в матеріалах справи доказам.

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09 жовтня 2006 року за № 12087540, виданого КП ДМБТІ відповідно до якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 63/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до листа КП ДМБТІ від 14 березня 2014 року за вих. №2666, в якому зазначено, що під час проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на частку домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від23 червня 2005 року, виданого на 42/100 частки домоволодіння, було допущено описку та у Витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно в графі "частка власника" було зазначено "63/100" замість "42/100".

Крім того, 14 березня 2014 року за вих. №2665 ОСОБА_1 було надіслано листа з проханням звернутися до КП ДМБТІ для внесення відповідних виправлень.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, яка сформована 29 грудня 2015 року, згідно з якою право власності на 63/100 частки домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_1

Також, ОСОБА_2 неодноразово зверталась до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами щодо отримання на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 21/100 частку домоволодіння, однак нотаріус відмовляв їй у вчиненні нотаріальної дії у звязку з тим, що згідно запису у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на 63/100 частки домоволодіння, тоді як їй належить всього 42/100 частки відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 23 червня 2005 року.

07 травня 2014 року ОСОБА_1 був направлений лист КП ДМБТІ за вих. №4828 за яким останній пропонувалось звернутись до КП ДМБТІ для внесення відповідних виправлень. Аналогічний за змістом лист направлявся ОСОБА_1 і відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 15 квітня 2014 року за вих. № К-15-10.

З урахуванням вказаного та те, що ні до КП ДМБТІ, а ні до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції для внесення виправлень ОСОБА_1 не звернулась і не звертається, у зв'язку з чим за нею продовжує залишатись право власності на 63/100 частки домоволодіння замість правильної 42/100 частки, чим порушуються права ОСОБА_2 і вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належні їй 21/100 частки домоволодіння.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно дост.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В.Свистунова