ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/904/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1449/19Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачів за довіреністю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Зязюн Юлії Анатоліївни

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 березня 2019 року, ухвалене суддею Андрієнко Г.В., повний текст судового рішення складено 12 березня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - приватні нотаріуси Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєва Н.П., ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Полтаватрансбуд", про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії та виселення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 звернулись до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання повернути квартиру та виселення.

В обґрунтування позову зазначили, що 11 січня 2010 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (продавці) та ОСОБА_8 , ОСОБА_1 (покупці) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п.1 якого покупці приймають у власність в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 . Вказують, що відповідно до вимог ст.ст. 210, 657 ЦК України, договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П., а також здійснено державну реєстрацію правочину про що видано витяг з Державного реєстру правочинів. Хоча право власності на вищевказану квартиру покупцем не було зареєстровано, проте позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є власниками зазначеної квартири за договором купівлі-продажу від 11 січня 2010 року.

Як виявилось, ОСОБА_6 (продавець за договором купівлі-продажу від 11 січня 2010 року), незадовго до своєї смерті, видав ОСОБА_3 довіреність на представництво його інтересів перед третіми особами. Здійснюючи представництво інтересів ОСОБА_6 , ОСОБА_3 отримав дублікат свідоцтва про право власності від 10 грудня 2015 року, у якому було вказано, що власником нібито є ОСОБА_6 , оскільки позивачі не здійснили реєстрацію права власності на квартиру через те, що на момент вчинення правочину виникнення права власності не було пов`язане з його реєстрацією.

24 грудня 2015 року між ОСОБА_6 (продавець за договором купівлі-продажу від 11 січня 2010 року) та ОСОБА_3 (відповідач), укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В.

Таким чином, ОСОБА_6 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , яка не належала на праві власності дарувальнику ОСОБА_6 з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу у 2010 році.

Вказана квартира була відчужена особою, яка не мала на це права. У зв`язку з тим, що право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 24 грудня 2015 року, позивачі не мають можливості здійснити право власності у розумінні ч.1 ст.317 ЦК України, за якою власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Тому, посилаючись на ст.ст.387, 388 ЦК України, вважають, що наявні правові підстави для витребування майна у незаконного володільця, а також визнання за ними права власності на спірну квартиру у рівних частках.

На переконання позивачів, ОСОБА_3 набув право власності на спірне майно безвідплатно за договором дарування. Водночас, стверджують, що право власності на спірну квартиру, що знаходиться у володінні відповідача, належить саме ОСОБА_9 , ОСОБА_1 (а.с.2-4 т.1).

06.02.2018 року представником позивачів ОСОБА_10 подано заяву про уточнення позовних вимог, в яких зазначено, що право власності в рівних частках на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м. у них виникло відповідно до вимог чинного на той час законодавства та п.13 Договору купівлі-продажу від 11.01.2010 року з моменту реєстрації цього договору в Державному реєстрі правочинів.

Вказували, що Законом №1878-VI ч.4 ст.334 ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої з 1 січня 2012 року права на нерухоме майно у набувача за договором виникатимуть не з моменту державної реєстрації такого договору, адже державна реєстрація договорів щодо нерухомості скасовується, а з моменту державної реєстрації права на набуте за договором нерухоме майно. В той же час, за змістом ст.657 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договору, було передбачено, що договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Таким чином, вважають правочин вчиненим з моменту його державної реєстрації, а тому за таким договором виникає і право власності.

У порушення норм чинного законодавства 24.12.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір дарування спірної квартири та саме він як правовстановлюючий документ був підставою для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Таким чином, враховуючи, що вказана квартира витребовується із незаконного володіння відповідача на користь позивачів, а тому позивачі вважали, що державна реєстрація права власності відповідача на спірну квартиру також підлягає скасуванню.

Представник позивачів посилалася на висновки Верховного Суду щодо підстав недійсності правочину, реституції як способу захисту цивільного права та вказувала, що було вчинено два недійсних правочини: 1) ОСОБА_6 незаконно прийняв спадщину після померлої дружини ОСОБА_7 на 1/2 частину спірної квартири, яка вже була продана, та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.12.2015 року; 2) ОСОБА_6 незаконно подарував спірну квартиру відповідачу ОСОБА_3

Позивачі не є сторонами недійсних правочинів, спірна квартира вибула з володіння власників не з їхньої волі, майно було набуте відповідачем безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати.

А тому, враховуючи, що позивачі є законними власниками спірної квартири, яка вибула з їх володіння на підставі недійсних правочинів та була набута відповідачем, остаточно просили суд: витребувати із чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_11 , ОСОБА_1 квартиру номер АДРЕСА_1 площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м.

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру номер АДРЕСА_1 площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м. за ОСОБА_3 номер запису про право власності 12735405;

Визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину квартири номер АДРЕСА_1 площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири номер АДРЕСА_1 площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м.

Зобов`язати ОСОБА_3 повернути квартиру номер АДРЕСА_1 площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м. у володіння ОСОБА_11 , ОСОБА_1 як законних власників.

Виселити ОСОБА_3 з квартири номер АДРЕСА_1 площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м. Судові витрати покласти на відповідача.

Крім того, позивачі просили позовну вимогу в частині визнання недійсним Договору дарування квартири номер АДРЕСА_1 житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м., серія та номер 1349, укладений 24.12.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. залишити без розгляду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - приватні нотаріуси Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєва Н.П., ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Полтаватрансбуд", про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії та виселення відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2016 року, а саме скасовано заборону вчиняти дії, спрямовані на відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2018 року, а саме скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 , у виді заборони відповідачу ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 19 серпня 2019 року залишено без розгляду позовну вимогу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи:приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєва Н.П., приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В., ТОВ «Полтаватрансбуд» про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 59,0 кв.м., серія та номер 1349, укладений 24.12.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В. (т. 3 а.с. 215-216).

З рішенням суду першої інстанції не погодилися позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі представник позивачів за довіреністю ОСОБА_1 , ОСОБА_11 - адвокат Зязюн Ю.А., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права прохає скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що за положеннями цивільного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, вчинення правочину у розумінні ст. 210 ЦК України щодо нерухомого майна пов`язувалося із державною реєстрацією правочину, а не речового права на дане майно, що узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 року у справі № 539/3989/16-ц.

Договір купівлі-продажу є виконаним, гроші за квартиру сплачені позивачами на користь продавців, отже, з моменту посвідчення договору та державної реєстрації правочину позивачі є власниками спірного нерухомого майна.

Оскільки ОСОБА_6 незаконно прийняв спадщину після померлої дружини ОСОБА_7 на 1/2 частину спірної квартири, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.12.2015 року та подарував квартиру ОСОБА_3 , вважає, що майно вибуло з володіння позивачів незаконно, тому воно підлягає витребуванню у відповідачів, а запис про реєстрацію права власності на квартиру у державному реєстрі скасуванню. Крім того, за позивачами необхідно визнати право власності на спірне нерухоме майно, зобов`язати ОСОБА_3 повернути майно у володіння позивачів та виселити ОСОБА_3 зі спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу позивачів, а рішення місцевого суду без змін, яке вважає таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Вказує, що позивачі не зареєстрували право власності на квартиру після оформлення договору купівлі-продажу, тоді як відповідно до закону право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. А договір дарування від 24.12.2015 року, згідно якого він набув право власності на спірну квартиру, є чинним.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів ОСОБА_10 , представника відповідача ОСОБА_12 , перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, з огляду на таке.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 квітня 1993 року відділом приватизації житла орендного підприємства «Полтаватрансбуд», квартира АДРЕСА_1 Полтаві належала ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.79, 133, 152, 153, 180, 185-186 т.1).

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 11 січня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П. та зареєстрованого у реєстрі за № 124, копія якого міститься у справі, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 придбали вищевказану квартиру у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.10, 151, 166, 167 т.1).

Як зазначено в п. п. 13, 14 вищевказаного договору, відповідно до статей 182, 210 ЦК України цей договір підлягає державній реєстрації. Право власності на квартиру, яка є предметом договору, виникає у покупців з моменту державної реєстрації цього договору. Договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Судом першої інстанції встановлено, що державна реєстрація права власності покупцями ОСОБА_8 та ОСОБА_1 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно на спірну квартиру не здійснена.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.176 т.1).

Згідно матеріалів спадкової справи №71/2015, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся чоловік померлої - ОСОБА_6 (а.с.172-175 т.1).

За інформацією ПП Полтавського БТІ «Інвентаризатор», станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.181, 185-186 т.1).

24 грудня 2015 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої дружини ОСОБА_7 на 1/2 частину вищевказаної квартири (а.с.80, 190 т.1).

Державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 була проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1344, виданого 24.12.2015 року приватним нотаріусом ПМНО Дробітько В.В. після смерті ОСОБА_7 (а.с. 81, 82, 84-86, 87, 88, 89-92 т.1).

Отже, ОСОБА_6 після укладення 11 січня 2010 року договору купівлі-продажу, прийняв спадщину після своєї померлої дружини на 1/2 частину спірної квартири як спадкоємець першої черги, як той з подружжя, що пережив спадкодавця, уклавши в подальшому договір дарування, за яким вказана квартира була передана безоплатно ОСОБА_3 (а.с.191 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки після укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна від 11 січня 2010 року позивачі відповідно до вимог чинного законодавства не провели державну реєстрацію права власності на вказане майно, вони не є власниками спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 319 ЦПК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно положень ст. 182 ЦК України (у редакції на час укладення договору купівлі-продажу 11.01.2010 р.), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його

державної реєстрації.

Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до положень частини третьої та четвертої статті 334 ЦК України (у редакції станом на 11 січня 2010 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції станом на 11 січня 2010 року) передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції станом на 10 січня 2010 року) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацію прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості станом на час укладення договору купівлі-продажу від 11.01.2010 року регулювалися Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 2004 року.

Статтею другою вказаного Закону передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно із статтею третьою зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Державна реєстрація прав є публічною, здійснюється місцевим органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані речові права та їх обмеження в порядку, встановленому законом.

Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна.

Згідно з п 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 2004 року, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право власності на нерухоме майно.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 після укладення 11.01.2010 року договору купівлі-продажу спірної квартири і до 2015 року не зареєстрували право власності на неї у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1344, виданого 24.12.2015 року приватним нотаріусом ПМНО Дробітько В.В. після смерті ОСОБА_7 (а.с.81, 82, 84-86, 87, 88, 89-92 т.1).

Отже, ОСОБА_6 після укладення 11 січня 2010 року договору купівлі-продажу, прийняв спадщину після своєї померлої дружини ОСОБА_7 на 1/2 частину спірної квартири як спадкоємець першої черги, той з подружжя, що пережив спадкодавця (а.с.191 т.1).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що право власності на квартиру за ОСОБА_6 зареєстровано у встановленому законом порядку та не було припинено, скасоване або визнано судом недійсним.

При цьому, він правомірно, на законних підставах набув право власності на спірну квартиру, отримав правовстановлюючі документи, а разом з цим й право на відчуження квартири, яку в подальшому за договором дарування від 24 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1349, подарував ОСОБА_3 (а.с.74 т.1).

На час розгляду справи у суді першої інстанції договір дарування спірної квартири є дійсним, не оскаржувався, в тому числі з підстав віку дарувальника та наявності у спірному договорі дарування умови щодо довічного проживання.

Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування, укладеного 24.12.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , залишені без розгляду ухвалою місцевого суду від 19.08.2019 року (а.с. 214-216 т. 3).

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 набув право власності на квартиру без відповідних правових підстав.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно спірна квартира зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 (а.с.56, 74, 97 т.1, а.с.22 т.3).

Позивачі в суді першої інстанції стверджували, що вони є власниками спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 11.01.2010 року, обравши при цьому спосіб захисту з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 387, 388 ЦК України, відповідно до яких право витребування майна із чужого незаконного володіння належить лише власнику цього майна. Крім того, посилаються також на положення ст.216 ЦК України.

Разом з тим, право власності на спірне нерухоме майно відповідно до вимог ст. 182 та ст.334 ЦК України за ними не зареєстровано.

Як убачається з копії відповіді ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» №1319 від 18.02.2019 року, за матеріалами ПБТІ «Інвентаризатор» право власності на спірне нерухоме майно виникло за фізичними особами на праві приватної власності шляхом приватизації на підставі свідоцтва про право власності від 05.04.1993 року. В 2010 році та в 2015 році державна реєстрація права власності була обов`язковою у відповідності до вимог ст. 182 та ст. 334 ЦК України. В 2010 році БТІ здійснювало державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Разом із цим, такої державної реєстрації в 2010 році за позивачами не здійснювалось і договору купівлі-продажу до ПП ПБТІ «Інвентаризатор» не надавалося (а.с.54 т.3).

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що в силу положень ст. 182 ЦК України, в редакції на час виникнення правовідносин, у позивачів ОСОБА_11 та ОСОБА_1 не виникло право власності на спірну квартиру, тому на них не поширюються положення ст.ст. 387,388 ЦК України.

Поважних причин, які б свідчили про неможливість здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру позивачі не навели.

Приймаючи до уваги те, що скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та виселення є похідними від основних вимог, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині.

Оскільки моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке позивачами на спірну квартиру не набуте, судом обґрунтовано відмовлено в позові про визнання права власності по 1/2 частини квартири.

За правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Позивачами не доведено, яким чином зазначені ними правочини не відповідають вимогам встановленим ст. 203 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що вчинення правочину щодо нерухомого майна пов`язувалося із державною реєстрацією правочину, а не речового права на дане майно, суперечать положенням ст.ст. 182, 334, 640, 657 ЦК України, ст.ст. 2,3,4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно яких речові права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і вказана реєстрація є обов`язковою.

У даному випадку була проведена лише державна реєстрація договору купівлі-продажу спірної квартири, тоді як державна реєстрація речового права на вказане нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачами не здійснена.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання представника позивачів на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі № 539/3989/16-ц, відповідно до яких вчинення правочину у розумінні ст. 210 ЦК України щодо нерухомого майна на час виникнення спірних правовідносин пов`язувалося з державною реєстрацією правочину, а не державною реєстрацією прав на дане нерухоме майно, оскільки відповідно до змісту даної постанови колегія суддів послалася на наявність поважних причин щодо нездійснення покупцем державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а не на відсутність необхідності її здійснення.

Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі всебічно з`ясованих обставин та наданих сторонами доказів, які проаналізовані вище.

Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, апеляційна скарга залишається колегією суддів без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивачів за довіреністю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Зязюн Юлії Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук