Провадження № 2/760/3645/19 В справі № 760/2574/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретарів - Гак Г.М., Бойко О.С.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача 4 - ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю « КРЕДЕКС-ФІНАНС», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Приватний нотаріус Київського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЮКСІНВЕСТ» про визнання недійсним правочинів та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить:

-визнати недійсним правочин щодо відступлення прав іпотекодержателя згідно іпотечного договору № 40І-21С від 08 липня 2013 року та відступлення прав кредитора згідно договору про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21С від 08 липня 2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «КРЕДЕКС-ФІНАНС» та ОСОБА_4 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., на користь ОСОБА_5 ;

-витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на її користь квартиру АДРЕСА_1 .

Посилається в позові на те, що їй на підставі Свідоцтва про право власності від 10 січня 2006 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 2467-С/КІ від 26 грудня 2005 року, належить квартира АДРЕСА_1 .

08 липня 2013 року між ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ», як позичальником, був укладений договір відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21 С , за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличку кредитну лінію з лімітом кредитування 800 000, 00 гр. кінцевим строком дії кредитної лінії до 07 липня 2014 року та процентною ставкою 23, 00 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» за даним договором між нею та ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» був укладений Іпотечний договір від 08 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лівінською Н.С., за умовами якого вона передала банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з п.п. 1.3, 1.4 Договору ринкова вартість квартири становить 1 471 410, 00 гр., заставна вартість - 1 029 987, 00 гр.

В той же час, заборгованість позичальника за умовами кредитного договору майже в два рази менша від ринкової вартості квартири.

На сьогоднішній день ринкова вартість квартири становить приблизно 1 822 500, 00 гр.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року за позовом ПАТ`КВ`ПІВДЕНКОМБАНК» звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року дане рішення суду було скасоване та ухвалене нове, яким у позові було відмовлено.

В той же час їй стало відомо, що ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» відступив право вимоги ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» за основним зобов`язанням, а ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» в подальшому відступив своє право вимоги за основним зобов`язанням на користь ОСОБА_4 , який не є суб`єктом надання фінансових послуг.

На якій підставі, коли та за яких умов було здійснено відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, тобто за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21С від 08 липня 2013 року, їй невідомо.

В подальшому на підставі невідомого їй Договору купівлі-продажу, серія та номер: 388, виданого 19 жовтня 2015 року, було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на невідому їй особу - ОСОБА_5

19 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на сторонню особу без її відома та згоди, без дотримання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з порушенням п. 5.6.3 Іпотечного договору, з невідомих причин знято всі заборони та обтяження на квартиру.

У зв`язку з незаконним, на її думку, переоформленням права власності на спірну квартиру на ОСОБА_5 , 01 лютого 2016 року було внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань інформацію про злочин - заволодіння належною їй квартирою, та розпочато кримінальне провадження № 0001066 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Після звернення її представника до правоохоронних органів 04 лютого 2016 року на підставі договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_6

Правочин про відступлення прав іпотекодержателя між ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» та ОСОБА_4 є неправомірним та незаконним з огляду на те, що її ніхто письмово не повідомляв про те, що було здійснено відступлення права вимоги.

Крім того, заміна іпотекодержателя з ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» на ОСОБА_4 відбулась одночасно з заміною кредитора за основним зобов`язанням.

Зазначає також, що кредитором за основним зобов`язанням та іпотекодержателем міг би бути лише банк або інша фінансова установа, а не фізична особа ОСОБА_4

Правочин про відступлення прав іпотекодержателя на користь ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 24 Закону України «Про іпотеку», а тому є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Згідно договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на ОСОБА_5

Яка особа виступала відчужувачем квартири за даним договором, їй невідомо.

Разом з тим, такий договір купівлі-продажу суперечить чинному законодавству, зокрема в тому, що іпотекодержатель незаконно набув права за Договором іпотеки, не повідомляв її письмово за 30 календарних днів до дати укладення договору купівлі-продажу про свій намір скористатися процедурою звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі.

Квартира була відчужена на користь ОСОБА_5 незаконно, з порушенням п. 5.6.3 Іпотечного договору № 401-21С від 08 липня 2013 року, згідно з яким продаж предмета іпотеки здійснюється шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем.

Договором купівлі-продажу спірної квартири на користь ОСОБА_5 порушено вимоги законодавства щодо визначення вартості предмета іпотеки та обсягу заборгованості за основним зобов`язанням.

У зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу від 19 жовтня 2015 року був укладений всупереч процедурі, передбаченій ст. 38 Закону України «Про іпотеку», та з порушенням умов Іпотечного договору № 401-21С від 08 липня 2013 року, такий договір підлягає визнанню недійсним.

У зв`язку з тим, що договори відступлення прав іпотекодержателя та купівлі-продажу квартири на користь ОСОБА_5 підлягають визнанню недійсними, в порядку ст.388 ЦК України просить витребувати спірну квартиру з незаконного володіння відповідача ОСОБА_6 .

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

20 серпня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про уточнення позовних вимог.

Протокольною ухвалою суду від 20 серпня 2019 року в їх прийнятті судом було відмовлено.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечував.

Підтвердив обставини укладення 08 липня 2013 року кредитного договору між АТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ», а також договору іпотеки між позивачкою та ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК», за умовами якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначив, що 20 серпня 2015 року між ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» був укладений договір № А-08/02-КЮ про відступлення прав вимоги за Договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії, а 21 серпня 2015 року - договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором.

В подальшому, 21 серпня 2015 року між ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» та ОСОБА_4 були укладені договори про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечними договором, тобто ОСОБА_4 став новим кредитором за Кредитним договором та новим іпотекодержателем предмета іпотеки, який виступив забезпеченням належного виконання умов Кредитного договору.

Вказаними договорами було передано лише право вимоги до боржників і умовами договорів не передбачено надання фінансових послуг.

Зобов`язання, в яких заміна кредитора не допускається, визначені ст. 515 ЦК України, і в даному випадку до сторін цих договорів застосовуватися не може.

Договори про відступлення прав вимоги за Кредитним договором та Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором укладені в порядку уступки права вимоги, форма спірних договорів відповідає встановленим законом вимогам, сторони мали необхідну право- та дієздатність для укладення оспорюваних договорів, позивачкою не надано доказів того, що волевиявлення відповідачів під час укладання договорів відступлення прав вимоги (цесії) було порушене.

Оспорювані договори не суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав, визначених законом, для їх недійсності немає.

ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» та позивачка свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконали, в результаті чого утворилася заборгованість в загальному розмірі 1 231 109, 39 гр.

Пунктом 5.5 Іпотечного договору визначено, що в разі невиконання умов кредитного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися іпотекодержателем різними способами, в тому числі шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки визначається самостійно іпотекодержателем в порядку та на умовах, визначених цим Договором та/або чинним законодавством.

Таким чином, укладаючи Іпотечний договір позивачка надала згоду і волевиявлення на продаж своєї квартири іпотекодержателем в разі неповернення боргу, наявність якого нею не оспорюється.

В зв`язку з невиконанням позивачкою та ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» умов кредитного договору, ОСОБА_4 , як новий іпотекодержатель, звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса КМНО Гембарської С.І., якою було передано його вимогу (повідомлення), як іпотекодержателя, про усунення порушень з боку як позичальника, так і позивачки, як іпотекодержателя.

Заява (повідомлення) ОСОБА_4 була вручена ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» 01 вересня 2015 року, а позивачці 28 серпня 2015 року через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки».

Оскільки останніми вимоги ОСОБА_4 , як нового кредитора, були проігноровані, останнім було звернуто стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом укладення 19 жовтня 2015 року договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 .

Про це позивачці було відомо,що підтверджується її заявою від 10 листопада 2015 року, в якій вона зазначила про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_4 .

Крім того, позивачка виявила намір купити квартиру у нового власника квартири ОСОБА_5 , між ними 10 листопада 205 року був укладений попередній договір купівлі-продажу про намір укласти основний договір до 10 січня 2016 року.

Квартиру позивачка не придбала та звільнила її в добровільному порядку 07 лютого 2016 року.

04 лютого 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого право власності на квартиру перейшло до відповідачки ОСОБА_6 , яке було зареєстровано в установленому чинним законодавством порядку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 52668133 від 04 лютого 2016 року.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судові засідання неодноразово не з`являлися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що представника відповідача ОСОБА_4 отримав копію ухвали про відкриття провадження в справі та копію позовної заяви з додатками.

Крім того, представником відповідача та відповідачем ОСОБА_5 оскаржувалася ухвала суду про відкриття провадження в справі.

Таким чином, відповідачі володіють інформацією про наявність спору в провадженні суду, однак у судові засідання не з`являлися та не повідомляли суд про причини неявки.

При цьому судові повістки, що направлялися на їх адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання.

Порядок вручення судових повісток врегульовано ст.ст.128, 130 ЦПК України та п.п. 91, 99, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Віністрів України № 270 від 05 березня 2009 року.

Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання,є свідомими,спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.

Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення відповідачів про час розгляду справи суд вважає належним.

З урахування цього та вимог ч.21 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності.

Представник відповідача - ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» в судові засідання також неодноразово не з`являвся, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення в матеріалах справи.

Представники третіх осіб у судове засідання також неодноразово не з`являлися, про причини неявки суд до відома не ставили, про час розгляду справи повідомлялися належним чином у відповідності до вимог ч. 1 ст. 130 ЦПК України.

Будь-яких заяв чи клопотань до суду не подавали, про причини неявки суд до відома не поставили.

Виходячи з цього та вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд також вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При укладенні договору сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладаючи правочин, сторони повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом ч.ч.1,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Судом встановлено, що позивачці на підставі Свідоцтва про право власності від 10 січня 2006 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення № 2467-С/КІ від 26 грудня 2005 року, належала квартира АДРЕСА_1 .

/ т.2, а.с. 50 /

08 липня 2013 року між ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» був укладений Договір про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21С, відповідно до умов якого ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» був наданий кредит у розмірі 650 000, 00 гр. з кінцевим строком дії кредитної лінії до 07 липня 2014 року та лімітом кредитування 800 000, 00 гр. під 23 % річних.

В забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 08 липня 2013 року між позивачкою та ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» був укладений Іпотечний договір, за умовами якого позивачка передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

/ т.1 а.с. 13 - 22; т. 2 а.с. 73 - 74 /

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27 січня 2015 року був задоволений позов ПАТ КБ «»ПІВДЕНКОМБАНК» до ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» про стягнення заборгованості за умовами договору, на виконання якого був виданий судовий наказ.

Постановою державного виконавця від 30 червня 2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року за позовом ПАТ «КБ «Південкомбанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2015 року рішення суду було скасоване, ухвалене нове про відмову в позові.

/ т. 1 а.с. 23 - 29; 114 -121 /

20 серпня 2015 року між ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» був укладений договір № А-08/02-КЮ, за яким ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» придбало право вимоги за Договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21С від 08 липня 2013 року, а також договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 21 серпня 2015 року.

21 серпня 2015 року між ТОВ «КРЕДЕКС-ФІНАНС» та ОСОБА_4 був укладений Договір про відступлення права вимоги № 21/08/15 за договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії та Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором,які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І.

Згідно з п.п. 1.1, 1.2 Договору на умовах, викладених у цьому Договорі, та у зв`язку з укладенням Договору відступлення права вимоги № 21/08/15 від 21 серпня 2018 року, первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за іпотечним договором, визначеним в п. 1.2 цього Договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення.

За умовами Договору новому іпотекодержателю відступаються права за Іпотечним договором № 40І-21С, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лівінською Н.С. 08 липня 2013 року, укладеним між ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ОСОБА_3 , відповідно до якого іпотекодавець передав банку в іпотеку майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» за Договором про надання відкличної відновлювальної кредитної лінії № 40К-21С від 08 липня 2013 року, за яким сторонами цього Договору було укладено Договір про відступлення права вимоги.

/ т.1 а.с. 116 - 119, 129 - 140 /

Судом встановлено та не спростовувалося представником позивача, на момент укладення вказаних правочинів умови кредитного договору ні позичальником, ні позивачем, як майновим поручителем, виконані не були, борг не повернуто.

За зверненням відповідача ОСОБА_4 , як новим кредитором та іпотекодержателем, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. було передано його вимогу (повідомлення), як іпотекодержателя, про усунення позивачкою та ТОВ`ЛЮКСІНВЕСТ» порушень умов кредитного договору, що підтверджується Свідоцтвом від 24 вересня 2015 року / реєстровий № 342/, Свідоцтвом від 24 вересня 2015 року / реєстровий № 344/ та Свідоцтвом від 01 жовтня 2015 року за реєстровим № 368, а також відповідними накладними.

Відповідно до вказаних Свідоцтв заява (повідомлення) ОСОБА_4 була передана ТОВ «ЛЮКСІНВЕСТ» 01 вересня 2015 року, а позивачці - 28 серпня 2015 року через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки».

Таким чином, будь-які докази, які б спростовували дотримання відповідачем ОСОБА_4 вимог, встановлених для реалізації іпотечного майна, ні позивачкою при зверненні до суду, ні її представником в судовому засіданні надано не було.

19 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири.

/ т. 2 а.с. 1 - 4, 40 - 48, 53 - 62, 75 - 77, 83 - 86, 89 - 92 /

З матеріалів справи вбачається і цього не спростовував представник позивачки, остання володіла інформацією про укладення договору, заявою від 10 листопада 2015 року заявила про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_4 з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за умовам договору.

Крім того, позивачка виявила намір придбати спірну квартиру, в цей же день підписала попередній договір купівлі-продажу. Який реалізований не був.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначив, що основний договір укладений не був і 07 лютого 2016 року позивачка добровільно звільнила квартиру.

/ т. 3, а.с. 18 - 23 /

04 лютого 2016 року між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_6 в установленому законом порядку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 52668133 від 04 лютого 2016 року та № 52740238 від 05 лютого 2016 року.

/ т. 1 а.с. 31 - 32; т. 2 а.с. 87 - 88, 151 - 155 /

Загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні, визначені Главою 47 ЦК України.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст. ст.512, 514 ЦК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом .

Відступлення права вимоги (цесія) означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

На відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч.3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому цивільне законодавство не встановлює суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, оскільки вони за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.24 Закону України « Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Пунктом 3.1.11 Іпотечного договору, укладеного між позивачем та ПАТ`КБ`ПІВДЕНКОМБАНК», передбачено, що іпотекодержатель має право відступити право вимоги, забезпечені предметом іпотеки, третій особі без одержання на це згоди іпотекодавця в порядку, визначеному статтею 24 Закону України « Про іпотеку».

Звертаючись до суду, позивачка не оспорює укладення з банком іпотечного договору та невиконання зобов`язання, яке було забезпечено предметом іпотеки.

Не оспорював цих обставин і представник позивача в судовому засіданні.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Це узгоджується з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Уклавши договір на умовах, викладених у ньому, позивач тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Огрунтовуючи свої вимоги, позивач у позові, та її представник у судовому засіданні посилалися на те, що відповідач ОСОБА_4 , як фізична особа, не міг набути прав нового кредитора за договором про відступлення права вимоги та бути іпотекодержателем за договором про відступлення прав за іпотечним договором, оскільки сторонами в таких договорах, відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, можуть бути лише банки або інші фінасові установи, які мають право надавати фінансові послуги.

З точки зору цивільного законодавства відступлення права вимоги можливе у двох формах: цесії та факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні, врегульовано в розділі 1 книги п`ятої ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступленням права є договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору, яка відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

В свою чергу договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні оскаржуваних договорів про відступлення прав вимоги його сторони - ТОВ`КРЕДЕКС-ФІНАНС» та ОСОБА_4 керувалися саме положеннями статей 512, 513,514 ЦК України.

Крім того, оскаржуваними договорами не передбачено плати за передачу новим кредитором грошових коштів первинному кредитору у рахунок оплати вартості права вимоги, така оплата первинним кредитором на користь нового кредитора не здійснювалася, доказів надання за оскаржуваними правочинами фінансових послуг позивачем не надано.

Виходячи з цього, суд вважає, що оспорювані позивачкою договори укладені в зв`язку із відступленням права вимоги за основним зобов`язанням шляхом укладення договору цесії, а не факторингу.

Це узгоджується з постановою Верховного суду України справі у справі № 6-301цс15 від 06 липня 2015 року.

Крім того, відповідно до ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Діюче законодавство не містить норми, якою заборонено відступлення права вимоги боргу за кредитним договором та похідними договорами забезпечення на користь фізичної особи.

Суд при цьому вважає, що предметом оскаржуваних позивачем договорів не є набуття відповідачем ОСОБА_4 , як новим кредитором, права на надання боржнику фінансових чи банківських послуг, які підлягають ліцензуванню, а є право на отримання уже сформованого боргу.

Крім того, Законом України «Про іпотеку» не встановлено спеціальних вимог до особи іпотекодержателя для застосування механізмів звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зобов`язань за кредитними договорами.

Перелік банківських послуг, які підлягають ліцензуванню, визначено у ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Повернення грошових коштів від позичальника із заборгованості за кредитним договором не належить до банківських чи інших фінансових послуг, а тому не вимагається отримання ліцензії для здійснення діяльності щодо отримання коштів від позичальника у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та не обмежується у зв`язку з цим коло осіб, які мають право вчиняти такі дії.

В свою чергу Законом України «Про іпотеку» не встановлено спеціальних вимог до особи іпотекодержателя для застосування механізмів звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зобов`язань за кредитними договорами.

Виходячи з цього, з урахуванням приведеного вище, суд вважає, що встановлений законом порядок заміни кредитора у зобов`язанні без згоди боржника не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів.

З урахуванням викладеного вище суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсними укладених договорів про відступлення прав вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України « Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частиною 11 ст.33 Закону визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п. 5.2 Іпотечного договору, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов цього Договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю/позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. В письмовій вимозі зазначає стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановлено строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення іпотекодержатель в праві розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 5.5 Іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись іпотекодержателем різними способами, в тому числі, шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки визначається самостійно іпотекодержателем в порядку та на умовах, визначених цим Договором та/або чинним законодавством.

Судом встановлено та не спростовано позивачем, за заявою відповідача ОСОБА_4 , як іпотекодержателя, через приватного нотаріуса Гембарську С.І. позичальнику та позивачу, як іпотекодателю, були направлені вимоги про усунення порушень умов договору, які ними виконані не були.

Право на звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем ОСОБА_4 було реалізовано з дотриманням вимог Закону України « Про іпотеку».

За таких обставин суд вважає правомірним звернення ним стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом його продажу відповідачу ОСОБА_5 .

Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири та витребування її з чужого незаконного володіння, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Враховуючи ту обставину, що позивач не є стороною оспорюваного нею правочину, укладеного мід відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення її прав і законних інтересів даним договором.

З цього випливає, що обов`язок доведення у встановленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача покладається безпосередньо на неї.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 встановлено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в

в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Аналогічна позиція наведена в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Звертаючись до суду, позивач не обгрунтувала, яким чином договір відступлення права вимоги порушує її суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси.

Виходячи з цього та викладеного вище, недоведення стороною позивача обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочинів, висновку суду про законність укладених правочинів про відступлення прав вимоги за основним зобов`язаннням та іпотечним договором, та законність дій відповідача ОСОБА_4 , як іпотекодержателя, при зверненні стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, підстави для задоволення вимог позивача і в цій частині відсутні.

Суд не приймає до уваги твердження представника позивача в судовому засіданні щодо незаконності придбання відповідачем ОСОБА_4 прав кредитора та іпотекодержателя, а, виходячи з цього, незаконності наступних угод щодо спірної квартири, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.12 ЦПК Украни цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Таким чином, з точки зору закону обов`язок спростувати твердження, зазначені в відзиві на позов, покладається на позивача, і надані докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, визначеним ст. ст. 77-78 ЦПК України, надання яких за правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком даної сторони.

Відповідно до ч.1 ст. 77, 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В порушення даних вимог закону, посилаючись на незаконність вчинених відносно позивача дій, будь-яких доказів незаконності укладених угод та звернення стягнення на спірну квртиру, представник позивача не надав.

За змістом ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи ці обставини та викладене вище, суд не приймає до уваги викладені у позові та в судовому засіданні представником позивача твердження.

Керуючись ст.ст.3, 6, 15,16, 202,203,204, ч.ч.1,2 ст.215, ч.1 ст.216, 387, 388, 512-518, 546, 548, 575, 626-628, 638, 650, 655, 656, 1054, 1077, 1079 ЦК України, ст.ст. 1, 7, 23, 33, 37, 38 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 4, 12-13, 76-79, 81-83, 141, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДЕКС-ФІНАНС», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Приватний нотаріус Київського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЮКСІНВЕСТ» про визнання недійсним правочинів та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03 жовтня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва