ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5527/19 Справа № 199/91/19 Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л. Г. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Банк Кредит Дніпро» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він працював на посаді провідного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління претензійно позовної роботи АТ «Банк Кредит Дніпро», а наказом № 343 від 15 травня 2017 року був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно позовної роботи Юридичного управління ПАТ «Банк Кредит Дніпро». 23 листопада 2017 року переведений на посаду провідного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління претензійно позовної роботи АТ «Банк Кредит Дніпро». 14 грудня 2018 року він уклав з Міністерством Оборони України, в особі Тимчасово виконуючого обов`язки командира повітряного командування «Схід» Повітряних Сил Збройних Сил України полковника ОСОБА_2 , контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу. За вхідним б/н від 14 грудня 2018 року до відділу кадрового адміністрування АТ «Банк Кредит Дніпро» він надав супровідний лист із заявою про його увільнення у зв`язку з підписанням військового контракту 14 грудня 2018 року. 19 грудня 2018 року він отримав від начальника відділу кадрового адміністрування АТ «Банк Кредит Дніпро» наказ від 17 грудня 2018 року за №1091-вк «Про звільнення з займаної посади». Підставою для звільнення було підписання ним військового контракту 14 грудня 2018 року, тому у зв`язку із вступом на військову службу, його звільнено згідно з п.3 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України. Вважає своє звільнення незаконним та таким, що порушує його трудові права. Просив скасувати наказ АТ «Банк Кредит Дніпро» від 17 грудня 2018 року за №1091-вк «Про звільнення», поновити його на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління претензійно позовної роботи АТ «Банк Кредит Дніпро», стягнути з АТ «Банк Кредит Дніпро» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 17 грудня 2018 року до дня поновлення на роботі (а.с. 2-7).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Скасовано наказ АТ «Банк Кредит Дніпро» від 17 грудня 2018 року за №І091-вк «Про звільнення» ОСОБА_1 , провідного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління претензійно-позовної роботи, звільнення з 17 грудня 2018 року у зв`язку зі вступом на військову службу, згідно з п.3 ст.36 КзпП. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління претензійно-позовної роботи АТ «Банк Кредит Дніпро». Стягнуто з АТ «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у сумі 23 514 грн. 57 коп. Стягнуто з АТ «Банк Кредит Дніпро» 2 305 грн. 20 коп. судового збору на користь держави. Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 11006 грн. 76 коп.(а.с. 79-81).

З таким рішенням не погодився відповідач АТ «Банк Кредит Дніпро», звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити та допустити поворот виконання оскарженого рішення суду (а.с. 84-91).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість (а.с. 113-118).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта відділу претензійно-позовної роботи Юридичного управління ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (а.с.15).

23 листопада 2017 року ОСОБА_1 був переведений на посаду провідного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління претензійно позовної роботи АТ «Банк Кредит Дніпро» (а.с.15).

Відповідно до Наказу № 439-к від 16 червня 2017 року ОСОБА_1 був увільнений від роботи (звільнений від виконання посадових обовязків) на час проходження військової служби за призивом осіб офіцерського складу, строком на 18 місяців, зі збереженням місця роботи, посади, середнього заробітку за весь період проходження військової служби на підставі наказу міністра оборони України від 15 червня 2017 року №401 (а.с.46).

14 грудня 2018 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством Оборони України, в особі Тимчасово виконуючого обов`язки командира повітряного командування «Схід» Повітряних Сил ЗС України полковника ОСОБА_2 , контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу та надав до відділу кадрового адміністрування Банку «Банк Кредит Дніпро» супровідний лист із заявою про увільнення його у зв`язку з підписанням військового контракту від 14 грудня 2018 року (а.с.9, 10, 11).

Наказом від 17 грудня 2018 року за №1091-вк «Про звільнення з займаної посади» ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади у зв`язку зі вступом на військову службу, згідно з п.3 ст.36 КЗпП (а.с.14).

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Законом України від 17 березня 2014 року був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.

Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позивач 14 грудня 2018 року уклав контракт на проходження військової служби у ЗС України строком на п`ять років (а. с. 10, 11).

Згідно зі частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, посилався на те, що позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, а тому ОСОБА_1 , як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2018 року (справа № 265/7936/17), у постанові від 05 грудня 2018 року (справа № 320/7296/17)

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що звільнення позивача із займаної посади було проведено у порушення вимог КЗпП України, а тому позивач підлягає поновленню на роботі.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити, згідно пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Із урахуванням положень частини другої статті 235 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав, для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі АТ «Банк Кредит Дніпро» посилалися на те, що судом першої інстанції неправильно визначений розмір середньоденного заробітку позивача та не перевірений наданий ним розрахунок, що призвело до неправильного визначення сум, які належать до стягнення.

Ухвалою апеляційного суду від 02 липня 2019 року було витребувано у відповідача довідку про розмір заробітної плати ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, передуючи його звільненню (жовтень-листопад 2018 року), із зазначенням кількості відпрацьованих днів (а.с. 162, 163).

На виконання вказаної ухвали АТ «Банк Кредит Дніпро» надано довідку, з якої вбачається, що сума нарахованого заробітку за останні два календарні місяці роботи, ОСОБА_1 становить 27346 грн., до сплати визначено 22013 грн. 52 коп. за 44 робочі дні (а.с.173).

Отже, суд першої інстанції правильно провів розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача із розрахунку розміру його середньоденного заробітку у сумі 500 грн. 31 коп. (22013 грн. 52 коп. : 44 робочі дні).

Доводи апеляційної скарги про правомірність звільнення позивача з роботи є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про неправильність нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді