Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 726/1489/17

провадження № 61-37017 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_4;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2017 року у складі судді Проскурняк І. Г. та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 23 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Лисака І. Н., Владичана А. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 04 серпня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 18 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поветкіною Н. М.

Банк зазначав, що після отримання права власності на вказане нерухоме майно, намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_4, який підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення із вказаного житлового будинку.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд виселити ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку в органі Міністерства внутрішніх справ України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку, без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не отримував вимогу банку про добровільне звільнення домоволодіння, відтак, банк не виконав вимоги частини третьої статті 109 ЖК України у частині письмового повідомлення мешканців добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк, а тому вимоги банку про виселення є безпідставними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 23 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2017 року скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що згідно з претензією ПАТ КБ «Приватбанк» від 11 липня 2017 року банк вимагав від ОСОБА_4 разом із усіма членами сім'ї та іншими мешканцями протягом 30 днів з моменту отримання цієї претензії добровільно звільнити спірне домоволодіння із одночасним зняттям з реєстраційного обліку, тому факт неотримання відповідачем вимоги банку про добровільне звільнення житлового будинку не є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 726/1489/17 із Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2017 року.

У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що банк вже два рази звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення із спірного житлового будинку.

Так, рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2008 року позов закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірний житловий будинок) та виселення задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним 19 липня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», звернуто стягнення на предмет іпотеки та виселено ОСОБА_4 із спірного житлового будинку без надання іншого житла.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2009 року, що набрало законної сили, позов ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірний житловий будинок) та виселення задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним 19 липня 2007 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», звернуто стягнення на предмет іпотеки. У задоволенні вимог банку про його виселення було відмовлено, оскільки судом було встановлено, що спірний житловий будинок було придбано не за кредитні кошти. Тому відповідно до статті 109 ЖК УРСР його не може бути виселено із спірного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Зазначав, що ОСОБА_4 постійно проживає у спірному житловому будинку, оскільки іншого житла не має.

Суди також не звернули увагу на те, що 18 лютого 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2008 року продало від імені ОСОБА_4 спірний житловий будинок товариству з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг»). У той же день новий власник - ТОВ «Естейт Селлінг», уклавши з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, у рахунок погашення заборгованості передало цей житловий будинок в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк». У подальшому на підставі відповідного застереження договору іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» набуло право власності на спірний житловий будинок.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2017 року, що набрало законної сили, позов ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіна Н. М., Чернівецька міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4, укладений 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг». Відповідно подальші правочини, які були здійснені на підставі недійсного правочину є також недійсними. Підстав для повторного виселення ОСОБА_4 немає.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № CVFMG100000010 у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 52 тис. доларів США для купівлі житла.

На наступний день після укладення кредитного договору, 20 липня 2007 року ОСОБА_4 придбав житловий будинок АДРЕСА_1.

19 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № CVFMG200000010, за яким ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 13 тис. доларів США строком до 16 липня 2027 року.

08 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» нерухоме майно, а саме житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 для забезпечення виконання умов кредитного договору № CVFMG100000010 від 19 липня 2007 року (а.с. 85-90).

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2008 року у справі № 2-848/2008р., що набрало законної сили, позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірний житловий будинок) та виселення задоволено. Урахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року № CVFMG100000010 у розмірі 332 615 грн 23 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 68,8 кв. м, розташований по АДРЕСА_1. Визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Чернівці (а.с. 111-112).

Зазначене вище рішення суду в частині виселення ОСОБА_4 до примусового виконання не зверталося.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 15 грудня 2009 року, що набрало законної сили, у справі № 2-337/2009р. позов ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірний житловий будинок) та виселення задоволено частково. У рахунок погашення боргу за договором № CVFMG200000010 від 19 липня 2007 року надано право ЗАТ КБ «ПриватБанк» реалізувати предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». У задоволенні позовних вимог ЗАТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_4 відмовлено (а.с.113-115).

На підставі рішення суду Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2008 року у справі № 2-848/2008р. 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_4 (а.с. 120-121).

26 травня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено кредитний договір № DNTFLOK06629.

Для забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору № DNTFLOK06629 18 лютого 2016 року між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір, за яким ТОВ «Естейт Селлінг» передало в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.122-123).

04 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєструвало право власності на вказаний вище житловий будинок на підставі договору іпотеки від 18 лютого 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 серпня 2017 року № 95514462 (а.с. 125).

Отже, право власності на предмет іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» набуло у позасудовому порядку згідно із застереженням, яке було передбачено пунктом 29 договору іпотеки від 18 лютого 2016 року, укладеного між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2017 року що набрало законної сили, позов ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіна Н. М., Чернівецька міська рада, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4, укладений 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» (а.с. 116-119).

Згідно з претензією ПАТ КБ «Приватбанк» від 11 липня 2017 року банк вимагав від ОСОБА_4 разом із усіма членами сім'ї та іншими мешканцями, протягом 30 днів з моменту отримання даної претензії, добровільно звільнити спірне домоволодіння (а.с. 5).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга року представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 22 червня 2016 року № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв'язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у частині другій статті 2 ЦПК України, згідно з якою суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Невиконання кредитних зобов'язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Слід зазначити, що унаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Крім того, 03 червня 2014 року прийнято Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Згідно з положеннями Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов'язані з виконанням зобов'язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов'язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб'єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Банк при набутті у власність предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Судом встановлено, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2008 року у справі № 2-848/2008р., що набрало законної сили, позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірний житловий будинок) та виселення задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року № CVFMG100000010 у розмірі 332 615 грн 23 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 68,8 кв. м, розташований по АДРЕСА_1. Визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Чернівці (а.с. 111-112).

Отже, банк вже звертався до суду із позовом до ОСОБА_4 про виселення із спірного житлового будинку у зв?язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки і рішенням суду, що набрало законної сили, позовні вимоги банку про виселення ОСОБА_4 було задоволено, проте до примусового виконання не зверталося.

Звертаючись до суду з цим позовом до ОСОБА_4, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що банк як новий власник, який набув право власності на спірний житловий будинок на підставі договору іпотеки від 18 лютого 2016 року, укладеного між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк», не може отримати доступ до спірного житлового будинку, оскільки там проживає ОСОБА_4 При цьому банк посилався на статтю 109 ЖК УРСР, якою як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Разом з тим, у зв?язку із укладенням між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору іпотеки від 18 лютого 2016 року, договірних відносин між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» не виникало, кредитний договір не укладався.

Крім того, рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 23 березня 2017 року, що набрало законної сили, позов ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіна Н. М., Чернівецька міська рада, про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4, укладений 18 лютого 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг».

Тобто у зв?язку з визнанням за рішенням суду недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18 лютого 2016 року, відпала правова підстава, на якій було укладено кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» і відповідний договір іпотеки від 18 лютого 2016 року, а, відтак, і відсутні підстави для звернення банку з позовом до суду до ОСОБА_4 про виселення із спірного житлового приміщення на підставі зазначених вище договорів.

При цьому, набуваючи спірне житлове приміщення у власність на підставі іпотечного договору від 18 лютого 2016 року, банк був обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, а також те, що спірне житлове приміщення було придбано ОСОБА_4 не за кредитним договором, на підставі якого банк набув його у власність, тобто про ризики, пов'язані з набуттям у власність спірної нерухомості.

Отже, суд першої інстанції, вирішуючи спір дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_4, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Чернівецької області від 23 квітня 2018 року скасувати, рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович