Справа № 148/816/17
Провадження №2/148/248/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 лютого 2019 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Мрочко Т.О.

за участі представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Тульчинської міської ради та ОСОБА_2, за участі третьої особи - Головного управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастрів про скасування рішення сесії та визнання державного акту на право приватної власнсті на землю недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Тульчинської міської ради та ОСОБА_2, за участі третьої особи - Головного управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастрів про скасування рішення сесії та визнання державного акту на право приватної власнсті на землю недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28.01.2015 Тульчинською державною нотаріальною конторою, він став власником житлового будинку №40 «б», розташованого по вул.Гоголя в м.Тульчині, який належав його батькові ОСОБА_6, померлому 27.07.2014.

Коли він став власником вищевказаного житлового будинку, то проїзд до його будинку закрила ОСОБА_2, пояснивши, що дана земельна ділянка належить їй на праві власності, так як його батько в 1998-1999 році погодився на передачу даної земельної ділянки їй у власність.

Відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.358 КК України було відкрито кримінальне №0000065, в ході якого було проведено почеркознавчу експертизу, яка встановила, що підпис в акті погодження меж для проведення приватизації земельної ділянки учинено не його батьком. Однак, дане кримінальне провадження було закрито, оскільки витекли строки притягнення до кримінальної відповідальності. Дану постанову йому було направлено в березні 2017 року.

В процесі ознайомлення з кримінальним провадженням №0000065 йому стало відомо, що рішенням виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 земельна ділянка площею 360 м2, яка розташована по вул. Гоголя №40 в м. Тульчині була передана ОСОБА_2 в постійне користування для ведення підсобного господарства. На підставі даного рішення Тульчинською міською радою ОСОБА_2 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ВН 000754, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №238, відповідно до якого ОСОБА_2 стала власником земельної ділянки площею 0,0379 га для ведення особистого підсобного господарства, яка була у загальному користуванні і служила проїздом до будинку його батька, а тепер до його будинку.

Таким чином, рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 було винесено на підставі підроблених документів, які надала в міську раду ОСОБА_2, а тому є незаконним і підлягає скасуванню.

Крім того, відповідно до даного рішення земельна ділянка передавалася ОСОБА_2 у постійне користування, а державний акт на право приватної власності на землю серії ВН 000754 виданий уже як власнику, а не користувачу. В самому державному акті не вказано, на підставі якого рішення ОСОБА_2 було передано земельну ділянку площею 0,0379 га у власність. Відповідного рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 немає. Земельною ділянкою по вул.Гоголя, №40 остання не користувалась, так як дана ділянка не межує з земельною ділянкою, де розташований її будинок.

В звязку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить поновити йому строк для звернення до суду з позовом про скасування рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998; скасувати п.1.1 рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 про передачу в постійне користування ОСОБА_2 земельної ділянки площею 360 м2, розташованої по вул. Гоголя №40; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ВН 000745, виданий 21.01.1999 Тульчинською міською радою ОСОБА_2, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №238; скасувати державну реєстрацію №238 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю про реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_2

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просить позов задовольнити. Також вказала, що рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не було. Погодження було підроблене. Про порушення свого права позивач дізнався лише після смерті батька, після отримання свідоцтва про право на спадщину в 2015-2016 роках.

Відповідач - представник Тульчинської міської ради Вінницької області позов визнала. Також в матерілах справи наявне письмове пояснення, зміст якого співпадає з наданими останньою в судовому засіданні поясненнями, а саме, що рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 земельна ділянка площею 360 м2, яка розташована по вул. Гоголя №40 в м. Тульчині була передана ОСОБА_2 в постійне користування для ведення підсобного господарства було прийняте за Земельним кодексом України 1992 року. Рішень про передачу у власність даної земельної ділянки ОСОБА_2 міською радою не приймалось. За заявою, яку написав 25.11.2015 до міської ради ОСОБА_5 було встановлено наявність у ОСОБА_2 державного акту на право приватної власності на землю. В даному державному акті відомості про рішення міської ради відсутні, тобто даний державний акт виготовлений за неіснуючим рішенням міської ради. Відповідь ОСОБА_5 була надана 19.01.2016. Вищевказана земельна ділянка, яка є проїздом, передбачена генеральним планом. Заяви ОСОБА_2 про передачу земельної ділянки в користування не було.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги не визнали та просять відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача вказав, що є рішення про виділення земельної ділянки ОСОБА_2 Також вона подавала заяву про приватизацію даної земельної ділянки. Просить врахувати правову позицію Верховного Суду у справі № 580/168/16-ц від 23.01.19 та застосувати строк позовної давності.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи і відомостей про причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи наявне письмове пояснення на позовну заяву, де зазначено, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не може бути належною стороною по даній справі, так як позовні вимоги ніяким чином не порушують їх прав.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третьої особи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 28.01.2015 Тульчинською державною нотаріальною конторою (а.с.135, 13 т.1) та копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.01.2015 (а.с.119-120, 136-138 т.1), копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.01.2015 (а.с.122-126 т.1), позивач є власником житлового будинку №40 «б» та земельної ділянки №40 «б», площею 0,1000 га в межах згідно з планом, кадастровий номер :01:008:0114, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих по вул.Гоголя в м.Тульчині, які належали його батькові ОСОБА_6, померлому 27.07.2014.

Між позивачем та ОСОБА_2 виник спір з приводу користування земельною ділянкою, яка була проїздом загального користування до його будинку.

Як вбачається з копії повідомлення Тульчинської міської ради Вінницької області від 19.01.2016 №386 (а.с.17 т.1), позивачу на його заяву від 25.11.2015 №386 щодо проїзду загального користуваня до його будинку по вул.Гоголя, 40 б було повідомлено, що у суміжних землекористувачів є державні акти на земельні ділянки.

Згідно копії рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради №15 від 21.01.1998 (а.с.207 т.1), ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 360 кв.м. по вул.Гоголя, 40 в постійне користування для ведення підсобного господарства.

Відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю серія ВН00754 від 21.04.1999 (а.с.139 т.1), ОСОБА_2 передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,0379 га в межах згідно з планом для ведення особистого підсобного господарства. Даний державний акт було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №238.

Позивач стверджує, що рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 було винесено на підставі підроблених документів, які надала в міську раду ОСОБА_2 Крім того, земельна ділянка передавалась ОСОБА_2 у постійне користування, а не у власність, відповідного рішення міської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 немає, а тому державний акт видано неправомірно.

Наведені позивачем обставини знайшли частково своє підтвердження в судовому засіданні.

Так, згідно копії постанови про закриття кримінального провадження від 12.10.2016 (а.с.9 т.1), кримінальне провадження №0000065, внесене до ЄДРСР від 02.02.2016 було закрито у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України.

Разом з тим, висновком експерта від 14.04.2016 №150-П, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження №0000065, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні і копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.10-16 т.1), встановлено, що підпис ОСОБА_6 у абрисі зовнішніх меж, що розміщений на 5 сторінці технічної документації по складанню державного акта на право приватної власності на землю гр.ОСОБА_2 виконані різними особами.

Відповідно до копії повідомлення від 16.03.2017 №2095/230 (а.с.8 т.1), потерпілому ОСОБА_5 повідомили, що кримінальне провадження №0000065 від 12.10.2016, в якому він є потерпілим, 12.10.2016 закрито на піставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Як вбачається з копії державного акту на право приватної власності на землю серія ВН00754 від 21.04.1999, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №238 (а.с.139 т.1), відомості про дату прийняття та номер рішення Тульчинської міської Ради народних депутатів, на підставі якого ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0379 га не зазначено та не конкретизовано місцезнаходження даної земельної ділянки.

Також судом встановлено, що технічна документація щодо складання документів, які посвідчують право власності чи право користування на земельну ділянку, яка б належала ОСОБА_2 не видавалась, відповідного рішення міської ради про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0, 0379 га міською радою не приймалось, заяви щодо надання у постійне користування земельної ділянки ОСОБА_2 не подавалось.

Як вбачається з копії заяви ОСОБА_2 від 17.12.1997 (а.с.209 т.1), остання просила виконком міської ради відмінити рішення №206 від 19.07.1995 "Про виділення земельної ділянки під будівництво житлового будинку площею 380 кв.м та просила дати дозвіл на приватизацію земельної ділянки під ведення підсобного господарства.

Згідно копії рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради №16 від 21.01.1998 (а.с.208 т.1) вбачається, що розглянувши, зокрема заяву ОСОБА_2 від 17.12.1997 (а.с.209), виконкомом міської ради було вирішено п.2 рішення №206 від 19.07.1995 "Виділити земельну ділянку площею 360 кв.м. та надати дозвіл на побудову житлового будинку гр. ОСОБА_2 по вул.Гоголя, 40" відмінити.

Натомість, рішенням виконавчого комітету Тульчинської міської ради №15 від 21.01.1998 (а.с.207 т.1), ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 360 кв.м. по вул.Гоголя, 40 в постійне користування для ведення підсобного господарства.

Таким чином, виконавчий комітет Тульчинської міської ради, розглянувши заяву ОСОБА_2, прийняв рішенням поза межами заявлених нею вимог, оскільки остання не просила виділити їй земельну ділянку в постійне користування для ведення підсобного господарства.

Главою 2 ЗК України 1990 року (в редакції від 06.04.1999, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення та видання оскаржуваного державного акту) визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності.

За змістом ст.19 ЗК України 1990 року (в редакції від 06.04.1999, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення та видання оскаржуваного державного акту), міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки в коритування (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Згідно з п. 2, 3 ч.1 ст.102 ЗК України 1990 року (в редакції від 06.04.1999, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення та видання оскаржуваного державного акту), проекти утворення нових землеволодінь і землекористувань після погодження із заінтересованими власниками землі та землекористувачами розглядаються і затверджуються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів; проекти відведення земельних ділянок у власність або користування затверджуються Радами народних депутатів, які надають і вилучають земельні ділянки.

Погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі та землекористувачами при розробці землевпорядних проектів здійснюється з метою правильного визначення меж земельної ділянки.

Відповідно до ст.22 ЗК України 1990 року (в редакції від 06.04.1999, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення та видання оскаржуваного державного акту) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЗК України 1990 року (в редакції від 06.04.1999, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення та видання оскаржуваного державного акту), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею є документами, що посвідчують право власності та право постійного користування й видаються на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, тому в спорах, пов'язаних із правом власності на землю та правом постійного користування землею, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею.

Визнання недійсними тільки державних актів на право власності на землю та державних актів на право постійного користування землею може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Відповідно ст.33 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 24.10.1998, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення), до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження: 1) підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; б) делеговані повноваження: 2) реєстрація суб'єктів права власності на землю; реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею; 8) підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; 9) погодження проектів землеустрою.

Відповідно до ч.1 ст.46 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 24.10.1998, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення ), сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно.

Відповідно до ст.56 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 24.10.1998, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення ), сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради. Виконавчий комітет ради: 1) попередньо розглядає проекти місцевих програм соціально-економічного і культурного розвитку, цільових програм з інших питань, місцевого бюджету, проекти рішень з інших питань, що вносяться на розгляд відповідної ради; 2) координує діяльність відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідної територіальної громади, заслуховує звіти про роботу їх керівників; 3) має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб. Сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

Судом встановлено, що на момент передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, площею 0,0379 для ведення особистого підсобного господарства та видачі їй відповідного державного акту на право власності на землю діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) (далі Інструкція), затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року № 28.

Відповідно до пункту 1.10. даної Інструкції, технічна документація при складанні державних актів включає: при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами; при складанні державних актів на право постійного користування землею, що видаються підприємствам, установам і організаціям на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення відповідного органу про надання земельної ділянки; журнали і абриси геодезичних вимірювань; каталог координат окружної межі землекористування; план земельної ділянки; відомість обчислення площ; експлікацію земельних угідь; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами. Технічна документація по складанню державних актів зберігається у відділах земельних ресурсів районних державних адміністрацій, міських (міст обласного підпорядкування) відділах земельних ресурсів, управліннях земельних ресурсів Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

Відповідно до п.1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, 2002 року, рішення про надання земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення в дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Згідно ст.116 ЗК України (2002 року), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Статтею 118 ЗК України (2002 року), визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідач ОСОБА_2 на момент введення в дію ЗК України, 2002 року не виконала положень ст. 123 ЗК України в частині звернення до міської ради із клопотанням щодо надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, прийняття рішення міської ради щодо надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, його виготовлення та отримання Державного акту.

В силу ст.125 ЗК України (2002 року), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а тому у ОСОБА_2 не виникло право користування даною земельною ділянкою.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 393 ЦК України, правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Частина 3 ст.152 ЗК України (2002 року), передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: г) визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до абз.3 п.7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 155 ЗК України (2002 року), у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Представник відповідача, зі своєї сторони, доводи позивача хоч і заперечив, однак належних та допустимих доказів протилежного суду не надав та не спростував обгрунтованість позовних вимог.

В своїх запереченнях представник відповідача посилався на правовий висновок, сформований Верховний Судом у постанові від 23.01.19, справі № 580/168/16-ц. Зокрема, даний висновок зводиться до наступного: погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

В свою чергу, підставою для скасування державного акту на право приватної власності на землю серії ВН 000754, виданого 21.04.1999 Тульчинською міською радою ОСОБА_2 є факт відсутності рішення міської ради на підставі якого було видано вищевказаний державний акт, а не з підстав непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем.

Зважаючи на встановлені обставини, аналіз наведених норм матеріального і процесуального права, суд дійшов висновку, що рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області №15 від 21.01.1998 в частині виділення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 360 кв.м. по вул.Гоголя, 40 в постійне користування для ведення підсобного господарства дійсно було прийнято, а державний акт на право приватної власності на землю серії ВН 000754 від 21.04.1999 був виданий з порушеннями вимог земельного законодавства України та дає законні підстави для визнання їх недійсними та скасування.

Щодо стосується позовної вимоги про скасування державної реєстрації №238 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю про реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_2, то вона не підлягає задоволенню, оскільки згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду, зокрема, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Тобто рішення суду в частині визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ВН 000754, виданого 21.04.1999 Тульчинською міською радою ОСОБА_2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №238, є підставою для скасування державної реєстрації речового права, а тому додатковому вирішенню не підлягає.

Щодо вимоги представника відповідача про застосування строку позовної давності, заявленого у судовому засіданні, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч.3, 4, 5 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові лише у випадку, коли позов доведений. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи, що позивач взнав про існування рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 та державного акта на право приватної власності на землю серії ВН 000754, виданого 21.04.1999 Тульчинською міською радою на ім'я ОСОБА_2 після смерті свого батька та отримання свідоцтва про спадщину за законом, тобто в середині 2015 року, тому позовна вимога щодо поновлення строку на звернення до суду підлягає задоволенню.

Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1280 грн. ( а.с.25, 31).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 41 Конституції України, п.7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст. ст.116, 118, 125, 152, 155, п.1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (2002 року), ст.ст.19, 22, 23, 40, 102 ЗК України 1990 року (в редакції від 06.04.1999, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення та видання оскаржуваного державного акту), ст.33, 46, 56 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 24.10.1998, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення), ст. ст.15, 20, 21, 261, 267, 382, 393 ЦК України, ст. ст.4, 13, 19, 76-81, 141, ст.263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_5 до Тульчинської міської ради та ОСОБА_2, за участі третьої особи - Головного управління Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастрів про скасування рішення сесії та визнання державного акту на право приватної власнсті на землю недійсним задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_5 строк для звернення до суду з позовом про скасування рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998.

Скасувати п.1.1 рішення виконкому №15 Тульчинської міської ради від 21.01.1998 про передачу в постійне користування ОСОБА_2 земельної ділянки площею 360 м2, розташованої по вул. Гоголя №40.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ВН 000754, виданий 21.04.1999 Тульчинською міською радою ОСОБА_2, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №238.

У скасуванні державної реєстрації №238 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю про реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю на імя ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути в рівних частках з Тульчинської міської об'єднаної територіальної громади , місцезнаходження якої: вул.Миколи Леонтовича, 1, м.Тульчин, Вінницька область, 23600, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_1, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, судові витрати з оплати судового збору в сумі 1280 ( одна тисяча двісті вісімдесят гривень) грн., по 640 грн. з кожного.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 25.02.2019.

Суддя: