Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 204/2270/18

провадження № 61-12318св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 04 червня 2018 року в складі судді Самсонова В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року у складі колегії суддів Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2018 року в Красногвардійський районний суд міста Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 04 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що позику від позивача отримав саме ОСОБА_2 , у зв`язку з чим суд не може встановити особу позичальника. Також, позивачем не доведено належними доказами наявність у нього даної суми, що дало йому можливість надати позику.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 04 червня 2018 року скасовано. Позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 118 000,00 дол. США, що згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют станом на 04 квітня 2018 року становить 4 208 928,10 грн, в тому числі: 3 106 889,02 грн - сума основної заборгованості; 186 668,74 грн - 3% річних від простроченої суми; 915 370,34 грн - відсотки за користування грошовими коштами. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 22 025,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції виходив з того, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

26 липня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, а саме, розглянули справу без повідомлення ОСОБА_2 про дату, час та місце судового засідання.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 27 вересня 2009 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг грошову суму, про що було укладено письмовий договір про надання позики, який оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі в розмірі 120 000 дол. США, яку зобов`язався повернути в грудні 2010 року (а. с. 8).

ОСОБА_2 частково погасив борг за розпискою від 27 вересня 2009 року, а саме: 12 червня 2013 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 1 000 дол. США та 04 квітня 2016 року - 1 000 дол. США (а. с. 9).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається у судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Особи, які беруть участь у справі, згідно зі статтею 43 ЦПК України мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 17 квітня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та призначено до розгляду на 17 травня 2018 року в приміщенні Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська.

У матеріалах справи наявна судова повістка про виклик ОСОБА_2 (а. с. 17).

У справі наявний конверт, направлений ОСОБА_2 рекомендованим відправленням, який повернувся до Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська з відміткою про повернення у зв`язку із закінченням встановлення строку зберігання (а. с. 24).

Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд, призначений на 17 травня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що участі ОСОБА_2 в судовому засіданні присутній не був (а. с. 27 - 29).

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 04 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики було призначено до розгляду на 23 жовтня 2018 року.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

Вказана цивільна справа передана до Дніпровського апеляційного суду та 17 жовтня 2018 року було проведено автоматизований розподіл даної справи між суддями, яка передана в провадження судді Дніпровського апеляційного суду Лаченковій О.В., у складі колегії суддів: Варенко О.П., Свистунової О.В.

Ухвалою Дніпропетровської апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позикибуло призначено до розгляду на 26 рудня 2018 року.

Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_2 був повідомлений про розгляд, призначений на 26 грудня 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд зазначеної справи був відкладений на 13 березня 2019 року (а. с. 54).

У матеріалах справи наявна судова повістка Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2019 року № 2272/22-ц/803/862/19/204/2270/18/17 про виклик ОСОБА_2 (а. с. 56).

У справі наявний конверт, направлений ОСОБА_2 рекомендованим відправленням, який повернувся до апеляційного суду з відміткою про повернення у зв`язку із закінченням встановлення строку зберігання (а. с. 57).

З матеріалів справи вбачається, що розгляд зазначеної справи був відкладений на 22 травня 2019 року (а. с. 59).

У матеріалах справи наявна судова повістка Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2019 року № 27467/22-ц/803/862/19/204/2270/18/17 про виклик ОСОБА_2 (а. с. 61).

У справі наявні відомості із сайту судової влади про виклик ОСОБА_2 (а. с. 62-64).

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадках наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки (частина перша статті 372 ЦПК України).

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Матеріалами справ підтверджується, що судові повістки про виклик ОСОБА_2 до Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська та Дніпровського апеляційного суду повернулися без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій, оскільки не отримував повістку про виклик до суду та не був присутнім у судових засіданнях, а повернуті листи без їх вручення адресату не свідчать про фіксацію факту належного його повідомлення.

Виклик відповідача через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади також не свідчить про його належне повідомлення, оскільки положення частини 11 статті 128 ЦПК України може бути застосовані лише щодо відповідача, зареєстроване місце проживання якого невідоме.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції порушив право ОСОБА_2 знати про час і місце судового засідання (частина перша статті 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд є наявність розгляду справи за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

ОСОБА_2 обґрунтовує касаційну скаргу тим, що суди не повідомили його про розгляд справи, зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 04 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 травня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська