Провадження №22-ц/812/322/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Бондаренко Т.З.,

суддів: Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю:позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 489/1093/17 за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення, яке постановлено Ленінським районним судом м. Миколаєва під головуванням судді Рум'янцевої Н.О. о 13 годині 45 хвилин у приміщенні цього суду 12 листопада 2018 року за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні з виплатою вартості цієї частки та визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні з виплатою вартості цієї частки та визнання права власності.

Позивачка зазначала, що вона є власницею 11/18 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 9 грудня 2016 року після смерті свого батька ОСОБА_4 В даній квартирі вона проживає та зареєстрована там же з 2007 року. Самостійно здійснює витрати на утримання квартири та комунальні послуги. Дана квартира є єдиним житлом позивачки, оскільки іншого нерухомого майна вона немає.

Відповідач в квартирі не проживала, має у власності житло - квартиру АДРЕСА_2. З 2014 року між сторонами виникають постійні конфлікти та суперечки щодо порядку користування квартирою. Частка квартири, що належить відповідачці не може бути виділена в натурі, оскільки квартира є неподільною. Позивач зазначає, що згоди з відповідачем про розмір грошової компенсації не досягнуто.

Під час розгляду справи позивачка внесла вартість 7/18 часток спірної квартири на депозит Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області. Посилаючись на вказане ОСОБА_1, уточнивши свої позовні вимоги, просила припинити право власності ОСОБА_3 на 7/18 частки квартири АДРЕСА_1, виплатити відповідачці 203947 гривень з депозитного рахунку ТУ ДСА України в Миколаївській області, визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/18 частки вказаної квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано, тим, що відсутня добровільна згода відповідачки на відмову від права власності належної їй частки в спірній квартирі та згоди на отримання компенсації її вартості.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, позиваючись на незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, надання судом невірної оцінки доказам у справі та не вірне застосування норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до встановлених обставин справи, всі умови для припинення права власності відповідачки на належну їй частку в спірній квартирі, які передбачені законом, є в наявності. Оскільки відповідачка не проживає в даній квартирі, має інше житло, припинення її права власності на частку в спільній власності не призведе до порушення її прав.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористалася.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно до ст 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Районний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про припинення права власності на 7/18 часток у спірній квартирі ОСОБА_1, виходив з того, що ОСОБА_3 добровільно від права власності на належну їй частку в спірній квартирі не відмовилась та не надала згоди на отримання компенсації вартості вказаної частки.

Проте з вказаним висновком суду не можна погодитись, оскільки він не ґрунтується на встановлених судом фактичних обставинах, а тому рішення у даній справі не є таким, що відповідає наведеним процесуальним нормам.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі.

Так, позивачці ОСОБА_1 належить 11/18 часток вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори Миколаївської області Паліюк Л.М. (а.с.8). Вказане право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 09 грудня 2016 року (а.с.9).

Відповідачці ОСОБА_3 належить 7/18 частки цієї ж квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року у цивільній справі № 2/489/2678/14 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом (а.с.14-15).

Згідно технічного паспорту квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат, житловою площею 27,10 кв. м., загальною площею 44,20 кв. м. (а.с.10-11).

Відповідно до довідки Житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» за № 4284 від 3 липня 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 місце проживання зареєстровано лише позивачки ОСОБА_1 (а.с. 68).

Місце проживання відповідачки ОСОБА_3 згідно відомостей про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради та Відділу адресно-довідкової роботи УДМС в Миколаївській області зареєстровано за адресом АДРЕСА_2 (а.с.56,57).

Відповідно до експертного дослідження № 115-002 від 06 лютого 2017 року, проведеного за заявою ОСОБА_1, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,20 кв. м., становить - 527 684 гривні, а відповідно ринкова вартість 7/18 частки цієї квартири становить - 205 211 грн. (а.с. 18-45).

В той же час згідно висновку експерта №17-752/753 від 26 жовтня 2017 року судової комплексної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, проведеної по даній справі на підставі ухвалу суду від 14 липня 2017 року, площа квартири АДРЕСА_1 не ділиться на дві окремі квартири по 30 кв. м. так як загальна площа її складає 44,2 кв. м., тому провести виділ в натурі 7/18 часток вказаної квартири не можливо. Ринкова вартість 7/18 частки квартири АДРЕСА_1 складає 203947 грн. без ПДВ (а.с. 87-97).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 статті 356 Цивільного кодексу України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 357 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Положеннями ч. 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 367 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Так, із системного аналізу наведених норм слідує, що володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Частина 3 статті 358 ЦК України закріплює, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.1, 2, 3 ч.1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї і не пов'язане з наявністю його згоди чи відсутністю. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68 цс14. Саме ця обставина, за наведеними висновками ВСУ, є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні.

За ч. 2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Так з наведеного висновку судової експертизи вбачається, що при виділенні в натурі 7/18 часток нерухомого майна в окрему ізольовану квартиру, необхідно щоб кожна з квартир відповідала п. 2.24 ДБН в 2.2-15-2005 року, в якій площа кімнати однокімнатної квартири повинна бути не менш за 15 м.кв., а в інших квартирах -17 м. кв. Загальна площа квартири повинна становити не менше 30 м. кв. З урахуванням розміру частки, яка належить відповідачці, а саме 7/8 частин, спірна квартира не може бути поділена на дві окремі квартири площею по 30 кв. м. ( а.с.89). Таким чином спірна квартира є неподільною річчю в розумінні положень ст. 183 ЦПК України.

Посилання відповідачки на те, що її частка не є незначною, спростовується наведеним висновком експерта.

Також зазначення відповідачки на те, що розмір житлової площі, яка відповідає належній їй частці в спільній квартирі фактично дорівнює площі однієї кімнати, а тому можливо залишити спірну квартиру у спільному користуванні, також не можна врахувати, оскільки спільне користування квартирою є неможливим через неприязні стосунки, суперечки та сварки між співвласниками.

Як вбачається з обставин справи та пояснень сторін в судовому засіданні в тому числі і у суді апеляційної інстанції, спільне користування та проживання в даній квартирі є неможливим, через неприязні стосунки між сторонами.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснила, що житлом вона забезпечена і не потребує поліпшення житлових умов оскільки проживає в однокімнатній квартирі за іншою адресою за місцем реєстрації АДРЕСА_2. В даній квартирі вона проживає одна, квартира не приватизована. Наміру проживати в спірній квартирі не має, проте вважає оцінку спадкової квартири заниженою, бажала би отримати грошову компенсацію але більшого розміру.

Аналогічні заперечення викладені ОСОБА_3 і письмово.

Відповідно до квитанції АТ КБ «ПриватБанк» від 20 квітня 2018 року позивачка ОСОБА_1 внесла кошти на депозит ТУ ДСА України в Миколаївській області в сумі 203947 грн., що становить вартість належної відповідачці 7/18 часток спірної квартири.

Згідно із ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п.1 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України у якості способу захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання таких прав.

Положеннями ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ст. 3 ЦК України зазначено, шо загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи з наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем надано належні, достовірні, допустимі та достатні докази на підтвердження наявності всіх визначених законом умов для припинення власності відповідачки на частку в спільному майні, а також, що вирішення спору у такий спосіб не призведе до істотного порушення прав відповідачки і виходячи з наведених обставин справи, саме такий спосіб є ефективним способом захисту порушеного права.

Проте, районний суд не вірно оцінив надані сторонами докази та дійшов не вірних висновків, оскільки відмова особи від права власності регулюється іншими нормами права, а згоду на отримання компенсації вартості частки яка припиняється норми ст. 365 ЦК України не передбачають, оскільки вказаною статтею запровадженні інші запобіжники на дотримання прав особи право власності якої припиняється.

Пунктом 3 ч. 1 статті 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За такого, оскаржуване рішення районного суду, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог про припинення частки в спільному частковому майні, визнання права власності та стягнення компенсації вартості припиненої частки, підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат між сторонами, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивачки 2639 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні з виплатою вартості цієї частки та визнання права власності задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_3 на 7/18 часток квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/18 часток квартири АДРЕСА_1.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2) з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1) 203947 грн. (двісті три тисячі дев'ятсот сорок сім грн.) компенсації вартості 7/18 часток квартири АДРЕСА_1, які обліковуються на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКППНОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1) 2639 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 25 лютого 2019 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Н.В.Самчишина

Л.М.Царюк