Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 641/2647/17

провадження № 61-12691св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Відділ реєстрації місця проживання у Слобідському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ,

треті особи за зустрічним позовом: Відділ реєстрації місця проживання у Слобідському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2019 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Котелевець А. В., Сащенко І. С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Відділ реєстрації місця проживання у Слобідському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи - Відділ реєстрації місця проживання у Слобідському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про поновлення порушеного права, вселення, визнання права на користування житлом.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6 , він зареєстрував її та її сина від першого шлюбу ОСОБА_3 як членів сім`ї за вказаною адресою. Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 13 червня 2016 року шлюб між ним та ОСОБА_6 розірвано. Останні три роки відповідачі за вказаною адресою не проживають.

У травні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , яка є співвласником цього будинку, звернулися з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа: Слобідський РВ в місті Харкові ГУДМС України в Харківській області, в якому просили визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком.

У червні 2017 року ОСОБА_2 , діючи також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , звернулась в суд із зустрічним позовом.

Зустрічні вимоги мотивує тим, що з 1997 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 З 1994 року вони фактично мешкали в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом із ними мешкав і її син від першого шлюбу ОСОБА_3 . У власності чоловіка на той час перебувала 1/3 частини житлового будинку, тому вони за власні кошти добудували додаткову житлову площу, упорядкували будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_4 Наприкінці 2015 року їх сімейні стосунки почали погіршуватися. У лютому 2016 року ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом про розірвання шлюбу та пішов з будинку, періодично навідуючись та вчиняючи сварки, робив усе, щоб змусити її та доньку залишити жиле приміщення. В травні 2016 року вона разом із донькою поїхали на відпочинок, а після повернення через два тижні ОСОБА_5 не пустив їх до будинку, замінив замки на вхідних дверях, склав їх речі та запропонував їх забрати. В червні 2016 року шлюб було розірвано. ОСОБА_5 продовжує не допускати її та доньку до будинку, фактично порушує їх право на житло з червня 2016 року, тому вони вимушено не мешкають за місцем реєстрації та постійного проживання з поважних причин.

Просила відновити її порушене право та порушене право її доньки ОСОБА_4 на користування жилим приміщенням та вселити їх до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_4 , 2004 р.н., право на користування житлом за вказаною адресою та зобов`язати ОСОБА_5 зареєструвати її місце проживання за даною адресою.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд зі зміненим позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Відділ реєстрації місця проживання у Слобідському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 : 1 / 3 частина будинку належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 січня 1996 року; 2/3 частки належить на підставі договору дарування від 20 липня 2017 року, згідно якого ОСОБА_5 подарував їй належні йому 2/3 частини цього будинку. В будинку зареєстровані її брат ОСОБА_5 та колишні члени його сім`ї, а саме його колишня дружина ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 Відповідачі у будинку не мешкають, їх особисті речі відсутні, їх фактичне місце проживання не відоме, членами родини власника приміщення в розумінні статті 64 ЖК УРСР не є, їх реєстрація перешкоджає їй здійснювати в повному обсязі право власності на майно.

З урахування уточнень просила усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_2 і її сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 17 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю та визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4 залишено без задоволення. Вирішено питання судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що право користування житловим будинком у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є похідним від права колишнього власника будинку ОСОБА_5 , членами сім`ї якого вони були. Враховуючи той факт, що ОСОБА_5 є колишнім власником житлового приміщення, відсутні правові підстави залишати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування цим приміщенням.

Постановою Харківського апеляційного суду від 03 червня 2019 року рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 17 грудня 2018 року у частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмови у задоволенні зустрічного позову, стягнення судового збору з ОСОБА_2 скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено порушене право ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та вселено ОСОБА_2 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

09 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2019 року в указаній вище справі.

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Комінтернівського районного суду міста Харкова.

05 серпня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ЦК України та ЖК УРСР, вийшов за межі доводів апеляційної скарги. Вказує, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відзив на касаційну скаргу від учасників справи не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на праві власності належав житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1: 2/3 частини будинку належало ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Харківської державною нотаріальною конторою 23 січня 1996 року та договору про поділ спадщини від 12 січня 2017 року; 1/3 частина належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Харківської державною нотаріальною конторою 23 січня 1996 року.

ОСОБА_5 20 липня 2017 року подарував ОСОБА_1 належні йому 2/3 частини будинку (т. 1 а. с. 89).

З 22 березня 1997 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1 а. с. 54). Від шлюбу мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а. с. 56).

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 13 червня 2016 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно даних Реєстру територіальної громади міста Харкова станом на 07 грудня 2018 року в житловому будинку зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстрація останньої здійснена 26 червня 2018 року (т.1 а. с. 231).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частини другої статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/19-ц (провадження № 14-298цс19).

Враховуючи зазначене права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для втрати права на житло колишніми членами сім`ї власника цього нерухомого майна.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська