ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 644/9865/18

провадження № 22-ц/818/4360/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Кругової С.С., Бровченка І.О.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поновлення права користування житловим приміщенням та вселення, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року, постановлене у складі судді Ізмайлова І.К., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про поновлення права користування житловим приміщенням та вселення, в якому він просив поновити його право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та вселити його у вищевказану квартиру.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що ізольована трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана сторонам по справі в 1991 році. З відповідачкою ОСОБА_2 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 1981 по 2003 рік. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_4 є його дітьми. Так, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем в родині, у 2001 році він тимчасово виїхав працювати в Аргентину на будівництво метрополітену. Через деякий час після повернення в Україну йому стало відомо, що рішенням Орджонікідзевського районного суду від 21 лютого 2003 року його визнано безвісно відсутнім. За його заявою судове рішення про визнання безвісно відсутнім було скасовано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2011 року. У листопаді 2012 року йому стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням комунального майна та приватизації 27.08.2004 року за № 7-04-248657. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 січня 2014 року свідоцтво про право власності, виданого Управлінням комунального майна та приватизації 27.08.2004 року за № 7-04-248657 визнано недійсним та поновлено його право користування спірною квартирою. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року Орджонікідзевський районний відділ у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зобов`язано вчинити реєстрацію місця його проживання в спірному житлі. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб у спірній квартирі зареєстрований він, відповідачі по справі та неповнолітня донька ОСОБА_5 . У 2017 році відповідачка ОСОБА_2 стала вчиняти перешкоди у користуванні житлом та не пускати його до спірної квартири. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 червня 2017 року у задоволенні позову про вселення до житла ОСОБА_1 було відмовлено, у зв`язку із ненаданням ним доказів, які б свідчили, що відповідачі перешкоджають у користуванні спірною квартирою, вчиняють перешкоди вселення у квартиру. Позивач зазначив, що на цей час у нього виникли нові підстави звернення до суду з позовними вимогами до відповідачів про вселення його в спірне житло. Так, 10.12.2018 року та 11.12.2018 року він намагався потрапити до свого житла за адресою: АДРЕСА_2 , але відповідачка ОСОБА_2 двері не відчинила, а ключів від замку дверей у нього не має вже давно. У зв`язку із наведеними обставинами, отримуючи медичну допомогу у м. Харкові, він вимушений жити у готелі та з пенсії сплачувати рахунки по 800 грн. та по 1000 грн., а фактично вимушений мешкати в Київській області, м. Фастів.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 на користь держави судовий збір по 234 грн. 93 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що спірна квартира була отримана матір`ю апелянта ОСОБА_8 за досягнення в праці, ордер № 134 від 08.10.1985 року, яка працювала на заводі «Серп і молот». Зазначає, що позивач хоче вселитися в квартиру площею 41, 6 кв.м., маючи при цьому повноцінне житло в м. Фастів, тим самим обмежує житлові умови постійно проживаючих в спірній квартирі осіб ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Вказує на те, що у 2017 році ОСОБА_7 звертався до суду з позовом, в якому, зокрема, просив вселити його в спірну квартиру, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.06.2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11.10.2017 року залишено без змін, відмовлено у задоволенні позову. Крім того постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.06.2017 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 11.10.2017 року залишені без змін. Вважає оскаржуване рішення суду необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Матеріали справи містять дані про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були повідомлені належним чином про час та місце слухання справи. ОСОБА_2 надала суду заяву, в якій просила відкласти розгляд справи за станом здоров`я. Оскільки доказів поважності причин неявки в судове засідання відповідачів суду не надано, колегія суддів вважає за можливе розглядати справи за їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2015 року та рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.01.2014 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, а саме: квартиру АДРЕСА_1 від 27.08.2004 року за №7-04-248657 видане Управлінням комунального майна та приватизації державного житлового фонду Харківської міської ради та поновлено право ОСОБА_1 на користування даною квартирою. ( а. с. 19-22)

Отже, у судовому порядку відновлено право користування позивача спірною квартирою та на його підставі вчинено реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2

Ізольована трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана сторонам по справі на підставі ордеру № 13429 від 08.10.1985 року, виданого Московським РВК м. Харкова. ( а. с. 11-16)

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25.09.2018 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані наступні особи: позивач- ОСОБА_1 , відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та неповнолітня ОСОБА_11 (а. с. 7).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9(з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у вселенні та проживанні в спірній квартирі. Колегія суддів вважає, що такі доводи позивача підтверджуються належними та допустимими доказами.

Так, згідно довідки ДОП СП Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 04.12.2018 року, 10.12.2018 року до Індустріального ВП надійшло звернення гр. ОСОБА_1 , в якому він просить прийняти міри до колишньої дружини ОСОБА_2 , яка не впускає його до квартири де він прописаний за адресою: АДРЕСА_2 . В ході перевірки опитана гр. ОСОБА_2 повідомила, що її колишній чоловік ОСОБА_1 фактично не мешкає за вище вказаною адресою з 2001 року, впустить його до квартири лише за рішенням суду. ( а. с. 23).

Як вбачається з відповіді Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 21.12.2018 року, за заявою ОСОБА_1 проведено перевірку, ЖЄО 30507 від 10.11.2018 року розглянуто, проведено перевірку та складено висновок № 17035 від 04.12.2018 року та ЖЄО 30629 від 11.12.2018 року, під час виїзду екіпажу патрульної поліції проведено профілактичні заходи з гр. ОСОБА_2 , яка вже неодноразово порушує житлові права гр. ОСОБА_1 ( а. с. 23-25).

Доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 має інше житло, а його вселення у спірну квартиру, яка має площу лише 41, 6 кв.м., порушує права інших осіб, які там проживають не є обґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 має право користуватися спірним житлом, наявність перешкод у реалізації такого права позивача доведено належними та допустимими доказами.

ОСОБА_2 посилається на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09.06.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11.10.2017 року було відмовлено у задоволенні позову про вселення ОСОБА_1 та судами надана оцінка обставинам справи з урахуванням норми житлової площі, площі спірної квартири, кількості осіб, що в ній проживають.

Такі доводи ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вселення наведеними судовими рішенням було відмовлено через відсутність доказів того, що відповідачі перешкоджають позивачу у користуванні спірним житлом. Решта мотивів стосуються відмови у задоволенні позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою.

У справі, що є предметом цього судового розгляду наявні належні та допустимі докази на підтвердження того факту, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні спірним житлом.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді С.С. Кругова

І.О. Бровченко