КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 756/6528/19
Головуючий у першій інстанції - Васалатій К.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області 27 травня 2010 року та визначити постійне місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , а дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із матір`ю ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що 27 травня 2010 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області 27 травня 2010 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 15.

У шлюбі у сторін народилось двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначає, що у 2017 році, у зв`язку із погіршенням відносин між ним та відповідачкою, постало питання про розірвання шлюбу, проте, зважаючи на інтереси дітей подружжя пішло на примирення та ймовірне збереження шлюбу.

Разом з тим, позивач вказує, що за результатами такого примирення змін у стосунках не відбулось та подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе. Також зазначає, що проживає окремо від відповідача та їх спільних дітей, відповідно спільне господарство сторонами не ведеться.

Спору щодо поділу майна між сторонами немає та ними досягнуто згоди щодо місця проживання сина ОСОБА_3 після розлучення з позивачем.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 травня 2010 року відділом РАЦС у Воловецького РУЮ Закарпатської області, актовий запис № 15 - розірвано.

Визначено місце проживання дітей ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 із ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання сина ОСОБА_3 , позивач у справі ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в зазначені частині є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Апелянт вказує, що в мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено, що позивач просить розірвати шлюб та встановити місце проживання дітей з відповідачем, проте з даним твердженням не погоджується, адже в свої позовній заяві він просив встановити постійне місце проживання сина ОСОБА_3 з ним, а доньки ОСОБА_4 - з матір`ю ОСОБА_2 .

Окрім того, в апеляційній скарзі також зазначається, що відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а між сторонами такої взаємної згоди було досягнуто, обставини викладені у позовній заяві відповідачем не заперечувались.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 червня 2019 року в частині визначення місця проживання дітей та ухвалити в даній частині нове судове рішення, відповідно до якого визначити постійне місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 в іншій частині рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися та заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин не подавали, тому суд розглянув справу у відсутність учасників справи на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 виходив із того, що оскільки позивач та відповідач більше не ведуть спільне господарство, не приймають участі у житті один одного та фактично припинили шлюбні відносини, а відповідач по справі не заперечувала проти задоволення вказаної позовної заяви, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з відповідачкою.

Суд апеляційної інстанції з висновком суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу погоджується.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції в зазначеній частині відповідає .

Так, відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінок" в частині 1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання".

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

З врахуванням викладених норм права колегія суддів погоджується із висновком суду про не можливість подальшого перебування позивача та відповідачки в шлюбі із зв`язку з відсутності взаємної згоди сторін, а тому рішення суду частині задоволенні позову про розірвання шлюбу повинно бути залишено без змін.

Перевіряючи доводи апелянта в частині вирішення поданого позову щодо визначення місця проживання дітей, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги в цій частині виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ч. 3 ст. 12, та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім цього, при вирішенні справи такої категорії судом повинні враховуватися й положення ст. ст. 19, 158 СК України, згідно з якими при розгляді судом спору щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування; орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, який приймається на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають значення для справи; суд може не погодитись з таким висновком, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Подаючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей не існує, оскільки батьки досягли згоди щодо проживання сина ОСОБА_3 із ним - батьком, а дочки із відповідачкою - матір`ю. Однак в поданій до суду позовній заяві ОСОБА_1 заявлено вимоги щодо визначення місця проживання дітей, тобто позивач просить вирішити вказаній спір саме у судовому порядку.

Разом із тим всупереч вимогам закону позивач не обґрунтував вимоги щодо визначення місця проживання дітей за судовим рішенням, а суд першої інстанції до участі в справі не залучив орган опіки та піклування, письмовий висновок органу опіки та піклування щодо місця проживання дітей на час розгляду справи в суді першої інстанції в матеріалах справи відсутній, належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, передбачених ст. 161 СК України, по справі сторонами не надано та судом не досліджено.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачкою у справі ОСОБА_2 позову щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей із нею не подавалося та вимог щодо цього не заявлялося, однак місцевий суд в порушення вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України з цього приводу ухвалив рішення та визначив місцем проживання обох дітей із матір`ю.

Визначаючи місцем проживання дітей із відповідачкою, суд першої інстанції не мотивував вказаний висновок, та не зазначив, яким чином це буде сприяти якнайкращим інтересам дітей та на підставі яких доказів він прийшов до даного висновку.

Оскільки позивачем у справі на підтвердження заявлених вимог також доказів не подавалося, судом першої інстанції не досліджувалося, орган опіки та піклування відповідного висновку з цього приводу не робив, та не був залучений до розгляду справи тому позов в цій частині не може бути задоволений оскільки суперечитиме інтересам дітей.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам законодавства та підлягає частковому скасуванню з ухваленням у відповідній частині нового судового рішення.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 19, 157, 161 СК України, ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 червня 2019 року в частині визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дітей відмовити.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 02 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв