РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 556/109/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/263/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Котик Л.О.

Рішення ухвалене в смт. Володимирець Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення не зазначена

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

з участю представників сторін адвокатів Семенюк З.М., Крестинська Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на спадщину, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_6 у січня 2015 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності на спадщину.

В обґрунтування вказаного позову зазначала про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько ОСОБА_6 - ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_1, який був побудований померлим.

Позивач вказувала, що проживала з батьками у вищевказаному будинку з грудня 1979 року по 12 червня 1996 року, тому належним чином прийняла спадщину відповідно до статті 549 ЦК України (1963 року), оскільки після смерті батька вступила у фактичне володіння спадковим майном.

Посилаючись на те, що у нотаріальному оформленні спадщини ОСОБА_6 було відмовлено, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, позивач просила суд визнати право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_1.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 лютого 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок та інші господарські будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, після смерті батька - ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний житловий будинок до часу відкриття спадщини належав померлому ОСОБА_8 на праві власності, тому входить до складу спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Отже, позивач правомірно набула право власності на вказаний будинок відповідно до статті 249 ЦК України (1963 року).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

У поданій апеляційній скарзі зазначають про те, що під час розгляду даної справи вони не залучались судом до участі в ній, не знали про існування такого спору та винесене рішення, хоча дане рішення прямо стосується їх прав та інтересів, оскільки вони зареєстровані та тривалий час проживають у спірному будинку та вважають його своєю власністю.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що вселилися у спірний будинок у березні 1996 року з дозволу ОСОБА_9, матері позивача ОСОБА_6, яка на момент їх вселення була неповнолітньою.

Крім того, скаржники вказували, що спірне домоволодіння рахувалось за померлим ОСОБА_8, однак право власності на це майно за ним не зареєстровано, останній був головою домогосподарства до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

На обґрунтування своїх доводів посилаються на довідку від 19 грудня 2016 року, видану виконавчим комітетом Мульчицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області, з якої вбачається, що з березня 1996 року ОСОБА_4 зареєстрований головою спірного домоволодіння та разом з членами сім'ї проживає в житловому будинку на вулиці Центральній, 29 у селі Мульчиці, а також на Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР; Порядок державного обліку житлового фонду, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), де зазначено що до погосподарської книги як голова записується власник, тобто вважає себе власником спірного майна з 1996 року.

За наведених підстав, просили рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03.02.2015 скасувати та постановити нове, яким ОСОБА_6 в позові відмовити.

У поданому ОСОБА_6 запереченні на апеляційну скаргу вказує на те, що предметом розгляду даної справи було вирішення питання про право власності на спірний будинок за позивачем у порядку спадкування після смерті батька. Оскільки апелянти не надали будь-яких доказів, які підтверджували б їхні права на спірний будинок, а є лише наймачами спірного будинку, то їх права не були порушені оспорюваним рішенням.

Вважає неправильним ототожнення апелянтами голови домогосподарства із власником, оскільки згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Держкомстатом СРСР 12.05.1985р. №5-24/26; Вказівок по веденню погосподарського обліку і сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Держкомстату СРСР №69 від 25.05.90р., особовий рахунок відкривається на ім'я голови господарства (сім'ї), який визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім"ї за їх спільною згодою і записується в особовому рахунку першим, тобто це може бути не обов'язково власник.

Зазначає, що в апелянтів відсутні визначені ст. 12 ЗУ "Про власність" підстави для набуття права власності, оскільки вони є наймачами цього житла.

У зв'язку з наведеним вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянтів ОСОБА_4 адвокат Семенюк З.М., в судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 адвокат Крестинська Л.А. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок збудований у 1979 році, на відведеній для цього земельній ділянці у відповідності до дозволу органів місцевого самоврядування і набув статусу майна з часу завершення будівництва, оскільки цивільне законодавство, що діяло в той час, не передбачало обов'язкової реєстрації речових прав на житловий будинок і позивачка на час смерті батька проживаючи в цьому будинку прийняла спадщину та правомірно набула право власності на нього.

Колегія суддів погоджується з таки висновком місцевого суду.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Дані обставини підтверджуються довідками Мульчицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області №3268 від 20.11.2014, №3271 від 20.11.2014 та №3272 від 20.11.2014, з яких слідує, що згідно погосподарської книги №1 за 1983-1985 роки, особовий рахунок НОМЕР_1, будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель площею 0,25 га рахується за ОСОБА_8 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1.) (а.с.8-10).

За життя ОСОБА_8 до 1985 року був головою домогосподарства і своє право власності на будинок в бюро технічної інвентаризації не реєстрував. Норма ст.101 ЦК УРСР, яка регламентувала право особистої власності на будинок, не передбачала такого обов'язку.

Згідно з ч.4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

В період 1995-1996 року головою даного домогосподарства була зареєстрована ОСОБА_9, а з березня 1996 року головою даного домогосподарства - ОСОБА_4, який вважає, що саме він є власником майна, його права порушені та підлягають захисту (а.с.65-86).

На час смерті батька позивачки ОСОБА_6 - ОСОБА_8 діяв Цивільний Кодекс УРСР 1963 року і вона в спірному будинку проживала ще до 1996 року. Тобто, відповідно до ст.548, 549 згаданого Кодексу ОСОБА_6 прийняла спадщину, яка належить спадкоємцеві з моменту її відкриття, вступивши у володіння спадковим майном.

У березні 1996 року, як зазначають ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з дозволу співмешканки ОСОБА_8 - ОСОБА_9 вселились до вказаного житлового будинку.

Що стосується дозволу ОСОБА_9 на вселення сім'ї ОСОБА_5, то слід зазначити, що після смерті ОСОБА_8 у неї автоматично не виникло права на спірний будинок для розпорядження ним. Вона не була спадкоємцем в силу закону, оскільки не перебувала в шлюбі з покійним. Право на спадкування спірного будинку виникло тільки у двох неповнолітніх дітей ОСОБА_8, а саме ОСОБА_8 (тепер ОСОБА_6.) та ОСОБА_7, які і є сторонами в справі. Крім того в матеріалах справи відсутні будь-які дозволи органів опіки і піклування на ім'я ОСОБА_9 на розпорядженням спадковим майном дітей.

Згідно довідки від 19 грудня 2016 року, виданої виконкомом Мульчицької сільради Володимирецького району Рівненської області, на підставі даних погосподарської книги № 1, з березня 1996 року ОСОБА_4 зареєстрований головою домогосподарства, та члени його сім'ї проживають в житловому будинку на АДРЕСА_1 (а.с.56).

На час вселення ОСОБА_4 в спірний будинок діяв той же Цивільний Кодекс УРСР 1963 року та Закон України «Про власність», норми яких не передбачали такого порядку виникнення чи переходу права власності на будинок, як зазначають апелянти (за реєстрацією в погосподарській книзі по факту вселення), незалежно від дозволу на вселення та строку проживання. Доказів вчинення щодо цього будинку угод купівлі-продажу, дарування, тощо, на їх користь, ними до справи не подано.

Норма про виникнення права власності за набувальною давністю (ст.344 ЦК України) діє з 1 січня 2004 року і ОСОБА_4 з підстав цієї правової підстави звертались до суду про визнання права власності на спірний будинок, однак рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року в задоволенні їх вимог було відмовлено (справа 556/624/17; провадження 22-ц 787/1352/2017) (а.с. 61-62).

Отже, будь-якого свого права на вказаний спірний будинок ОСОБА_4 належними та допустимими доказами (документами на право власності) по справі не підтвердили. Значний строк їх проживання та реєстрації у спірному будинку не породжує у апелянтів ОСОБА_4 прав на нього.

В даному провадженні не заявлялись вимоги про виселення ОСОБА_4 чи усунення перешкод в користуванні спірним будинком, тому оскаржене ними рішення в даній справі не стосується їх прав.

Інші доводи наведені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, яким надана належна оцінка судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка її подала.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 лютого 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків