ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2208/19 Справа № 2-2268/11 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року

по цивільній справі за поданням державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ващинської Марини Миколаївни про звернення стягнення на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року державний виконавець Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Ващинська М.М. звернулася до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно.

Подання мотивовано тим, що на виконанні в Дніпровському районному ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області знаходиться зведене виконавче провадження № 54049655 з виконання виконавчого листа № 2-2268/11 від 11.06.2012 року, виданого Апеляційним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 415 099,00 грн. Боржником вказане рішення суду не виконується. Враховуючи недостатність іншого майна, зареєстрованого за боржником, що унеможливлює виконання судового рішення, стягнення має бути звернутим на майно боржника, яке перебуває у спільній сумісній власності, тобто на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.10.2018 року подання задоволено.

Звернуто стягнення на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 20.10.2008 року, з метою виконання виконавчого листа № 2-2268, виданого 11.06.2012 року Апеляційним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 145 099,00 грн., та виконавчий лист № 2-1705/11 від 26.04.2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 952 621,59 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування вказаної ухвали та постановити нове, яким відмовити в задоволенні подання державного виконавця Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Ващинської М.М. про звернення стягнення на нерухоме майно.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

Відповідно до ч.4 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об'єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Згідно п.10 ст. 440 ЦПК України, питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Судом першої інстанції установлено, що на виконанні в Дніпровському районному ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області знаходиться зведене виконавче провадження № 54049655 з виконання виконавчого листа № 2-2268/11 від 11.06.2012 року, виданого Апеляційним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 415 099,00 грн.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у період з червня 1992 року по липень 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У період знаходження у шлюбі, ОСОБА_4 20.10.2008 року отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

10 березня 2009 року між ОСОБА_3 (позичальник) і ОСОБА_1 було укладено договір позики, умов якого остання не виконала.

Згідно договору від 16.09.2010 року про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1, що придбані в період шлюбу і оформлені на ім'я ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 20.10.2008 року, є особистою приватною власністю ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.05.2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 143 279,00 грн. боргу за договором позики та 11.06.2012 року суд видав виконавчий лист для виконання зазначеного судового рішення.

20 серпня 2014 року ВДВС Дніпропетровського РУЮ звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у майні, яким вона володіє спільно з ОСОБА_4, у якому просив визначити, що вказана частка, на яку може бути звернуто стягнення, становить 1/2 частину спірного житлового будинку.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.07.2012 року шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 розірвано.

02 серпня 2010 року на спірний житловий будинок було накладено арешт як забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про арешти.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.05.2014 року скасовано ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.03.2014 року про скасування заходів забезпечення позову та відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, скасовуючи заходи забезпечення позову, необґрунтовано послався як на підставу для скасування цих заходів на наявність договору про поділ майна від 16.09.2010 року, оскільки це майно на той час уже було предметом забезпечення позову, отже, договір про поділ майна укладений після постановлення судами ухвал про забезпечення позову.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.04.2018 року, залишену без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.09.2018 року, подання державного виконавця Дніпровського районного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, зацікавлені особи: ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, про визнання частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами - задоволено. Визначено, що частка ОСОБА_1 у спільній сумісні власності із ОСОБА_4, на яку може бути звернене стягнення, становить 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_4 придбав вказаний житловий будинок у 2008 році, тобто в період зареєстрованого з ОСОБА_1 шлюбу, фактично відбулося відчуження спірного майна з метою унеможливити звернення стягнення на нього в порядку виконання судового рішення, а правочин (договір поділу майна) укладено неправомірно, оскільки боржнику було відомо про накладений в порядку виконання рішення арешт.

Ухвала суду першої інстанції набрала законної сили.

За приписами ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з підстав його обґрунтованості та доведеності, оскільки звернути стягнення на частку боржника у спільному майні не виявляється можливим, оскільки право власності на весь будинок зареєстроване за ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов'язковість судового рішення.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.

Такого ж висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 16.01.2018 року у справі № 520/17779/14-ц, провадження № 61-1082 св 17.

Крім цього в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду про наявність підстав для звернення стягнення на нерухоме майно та встановлені ним обставини, яким суд дав належну правову оцінку, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що судом вже було розглянуто аналогічне подання державного виконавця, за наслідками розгляду якого було відмовлено у його задоволенні, що є підставою для закриття провадження по справі, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Як убачається з матеріалів справи, що ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09.03.2017 року відмовлено в задоволенні подання державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно.

Підставою для відмови в задоволенні подання було те, що частка майна боржника ОСОБА_1 в житловому будинку АДРЕСА_1 не визначена.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від 23.10.2018 року, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що частка майна боржника визначена ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.04.2018 року, яка набрала законної сили, а тому обґрунтовано звернув стягнення на нерухоме майно.

Наявність в провадженні Верховного Суду касаційної скарги ОСОБА_4 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.04.2018 року, дія якої зупинена до закінчення касаційного провадження, не може слугувати підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко