ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №583/3500/17

Номер провадження 22-ц/816/496/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собина О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Попової А.П.,

у присутності :

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Діброви К.Ю.,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Кудіна О.М.,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 грудня 2018 року у складі судді Сидоренка Р.В., ухваленого у м. Охтирка, повний текст якого складений 05 грудня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Охтирська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, про визнання недійсним заповіту,-

в с т а н о в и в :

13 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 на користь відповідача. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її баба ОСОБА_6, якій належала квартира АДРЕСА_1. Заявниця з народження жила однією сім'єю з ОСОБА_6 та разом з ОСОБА_5 доглядала її, коли та хворіла і піклувалась про неї до самої смерті. У 2010 році ОСОБА_6 склала заповіт, яким все своє майно, у тому числі і спірну квартиру, заповіла на користь заявниці, після чого всім розповідала, що дійсно має намір залишити квартиру ОСОБА_1 Відповідач також є онуком ОСОБА_6, проте разом з бабою не проживав, допомоги на лікування після погіршення стану її здоров'я, а також на поховання не надавав. ОСОБА_6 з 1990-х років хворіла неврологічними хворобами, часто лікувалась в амбулаторному відділенні 2-ї обласної психіатричної лікарні, з 2011 року її стан погіршувався, оскільки їй здавалось, що у неї викрадають речі, посуд, проникають у її житло. Крім того, у ОСОБА_6 був знервований стан, безсоння, вона вела себе неадекватно. Після смерті ОСОБА_6 позивач дізналась, що заповіт на її ім'я недійсний, так як у 2014 році був складений заповіт на користь відповідача. На думку заявниці, в силу свого хворобливого стану ОСОБА_6 у 2014 році не могла особисто скласти заповіт, так як адекватно не сприймала дійсність і в силу такого стану не могла в повному обсязі керувати своїми діями та повною мірою усвідомлювати значення факту складення заповіту, тому вважає, що заповіт, складений від імені ОСОБА_6 на користь відповідача і який стосується всього майна ОСОБА_6, в тому числі і спірної квартири, є недійсним.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Накладений ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 лютого 2018 року арешт на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, після вступу рішення у законну силу, - скасовано.

ОСОБА_1 з вказаним рішенням не погодилась та оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі заявник просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволенні позову, посилаючись при цьому на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків зі сторони позивача, які не є родичами сторін у справі, натомість взявши до уваги суперечливі показання свідків зі сторони відповідача, які пояснювали, що у ОСОБА_6 не було неадекватної поведінки. Зокрема, у період з 09 по 21 серпня 2014 року ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікуванні зі скаргами на головокружіння, слабкість, погіршення пам'яті, тощо, тому вона не могла особисто 11 серпня 2014 року подати позов про виселення позивача та її дочки зі спірної квартири, а тим більше не могла у цей період відвідувати судові засідання. Відтак, суд взяв до уваги показання свідків, які є припущеннями. Крім того, суд не врахував, що заповіт на користь позивача був складений 24 серпня 2010 року, а з 2011 року у ОСОБА_6 встановлено діагноз - хронічний маячний розлад, тобто заповіт на користь відповідача складався під час перебування заповідача у хворобливому стані. Також заявниця зазначила про сумнівні висновки судового експерта з приводу можливого покращення стану ОСОБА_6 у період, коли нею був складений заповіт на користь відповідача, оскільки виявлена у неї хвороба є невиліковною та, крім того, нею приймались лікарські засоби, які суттєво впливають на психічний стан людини. Отже, на думку ОСОБА_1, є підстави для проведення повторної експертизи в апеляційному суді.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення і вважає, що на день укладення заповіту його бабуся розуміла значення своїх дітей і могла керувати ними, що і було підтверджено висновком експертизи. Також зазначає про те, що між його бабусею та позивачем у справі і 3-ю особою існували неприязні відносини про що свідчить і звернення бабусі із позовом про визнання своєї онуки - позивача у даній справі такою, що втратила право користування належною їй квартирою. Бабуся завжди бажала щоб належна їй квартира була отримана в порядку спадкування саме ним.

Вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання про призначення повторної експертизи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Діброви К.Ю. про скасування оскаржуваного рішення, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Кудіна О.М. про залишення рішення суду без мін, а скарги без задоволення, 3-ю особу ОСОБА_5, яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 9-14), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 24).

Поховання ОСОБА_6 здійснила її дочка ОСОБА_5 - третя особа у даній справі (т. 1 а.с. 25).

За життя ОСОБА_6 належала квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 15-18, 22-23), в якій вона була зареєстрована та проживала.

Відповідач ОСОБА_3 також є онуком ОСОБА_6, а його батько - ОСОБА_3 - її сином.

24 серпня 2010 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті все належне їй майно заповіла позивачу ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 148).

Проте, 01 жовтня 2014 року ОСОБА_6 склала заповіт на користь відповідача ОСОБА_3 (а.с. 152).

Після смерті ОСОБА_6 18 жовтня 2017 року ОСОБА_3 подав заяву про прийняття спадщини за заповітом, а 29 січня 2018 року звернувся із заявою про отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Оскільки у померлої ОСОБА_6 двоє дітей (третя особа ОСОБА_5 та батько відповідача ОСОБА_3), тому обов'язкова частка у спадщині становить 1/4 частину від всього спадкового майна померлої. Відтак, на ім'я відповідача ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини спірної квартири (т. 1 а.с. 134, 150-154, 160, 177-178).

07 грудня 2017 року ОСОБА_5 також подала заяву про прийняття обов'язкової частки у спадщині після померлої матері, проте із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину не зверталась (т. 1 а.с. 134, 155).

ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась 10 жовтня 2017 року, проте їй було роз'яснено, що права на спадщину за заповітом вона не має, оскільки спадкодавцем був складений і зареєстрований заповіт на ім'я відповідача (т. 1 а.с. 134, 135).

З матеріалів справи також вбачається, що з 15 вересня 2009 року по 26 вересня 2014 року разом з ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані позивач ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 16-17).

Проте, на підставі рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 вересня 2014 року у цивільній справі № 583/2981/14-ц за позовом ОСОБА_6 визнано ОСОБА_1 разом з її неповнолітньою донькою ОСОБА_7 такими, що втратили право користування зазначеною квартирою (т. 1 а.с. 71-72).

Зі змісту рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 вересня 2014 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, вбачається, що відповідач ОСОБА_7 разом зі своєю неповнолітньою донькою у квартиру фактично не вселялися і жодного дня в ній не проживали, оскільки постійно проживали і проживають у квартирі матері за іншою адресою.

За клопотанням сторони позивача у даній справі була проведена посмертна судово-психіатрична експертиза №06-04/8 від 19 липня 2018 року, згідно з висновком якої ОСОБА_6 станом на 01 жовтня 2014 року під час посвідчення заповіту страждала психічним захворюванням - хронічним маячним розладом (стан ремісії без клінічних проявів), проте за своїм психічним станом ОСОБА_6 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Як пояснила у суді першої інстанції голова АСПЕК лікар - судово-психіатричний експерт Одарченко О.П., комісією при проведенні експертного дослідження було взято до уваги як покази допитаних у судовому засіданні свідків, так і медичну документацію хворої. Крім того, лікар звернула увагу на дані медичної картки хворої ОСОБА_6 з приводу факту її перебування на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні КЗ «Охтирська ЦРЛ» у період з 09 по 21 серпня 2014 року. Зокрема, хвору ОСОБА_6 було виписано в загальному задовільному стані, із впорядкованою, адекватною поведінкою, продуктивним контактом. Крім того лікар звернула увагу на той факт, що померла ОСОБА_6 у вказаний вище період безпосередньо приймала участь у судових засіданнях у цивільній справі № 583/2981/14-ц. У листопаді 2014 року ОСОБА_6 була знята лікарем - психіатром із консультаційного обліку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №06-04/8 від 19 липня 2018 року, вважав його об'єктивним, а тому відхилив клопотання відповідача про призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини того, що під час посвідчення заповіту 01 жовтня 2014 року ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними, а тому відмовив у задоволенні вимог про визнання заповіту недійсним.

З такими висновками колегія суддів повністю погоджується, виходячи з наступного.

Правила ст. 225 ЦК України, яка регламентує правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак особа, у момент вчинення правочину, перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Стаття 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» регламентує презумпцію психічного здоров'я, а саме: кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Розглядаючи справи за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, суд відповідно до ст. 105 ЦПК України, за клопотанням хоча б однієї із сторін, зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається з постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити насамперед на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як зазначалось вище, у даній справі за клопотанням сторони позивача була призначена і проведена посмертна судово-психіатрична експертиза, згідно з висновком якої ОСОБА_6 у момент посвідчення заповіту 01 жовтня 2014 року за своїм психічним станом могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, незважаючи на встановлене у неї психічне захворювання у той час - хронічний маячний розлад (стан ремісії без клінічних проявів).

Відтак, зазначеним висновком не було підтверджено абсолютну неспроможність ОСОБА_6 у момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому, покази свідків зі сторони як позивача, так і відповідача у справі з приводу поведінки ОСОБА_6 побічно підтверджують наявність ознак хвороби у спадкоємиці, про що також зазначала судовий експерт, проте не встановлюють факту абсолютної неспроможності ОСОБА_6 у момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Інших доказів чи об'єктивних обставин, які б ставили під сумнів висновок посмертної судово-психіатрична експертизи матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів також зважає на те, що під час розгляду цивільної справи № 583/2981/14-ц у Охтирському міськрайонному суді Сумської області 22 вересня 2014 року, тобто за досить короткий проміжок часу до посвідчення оскаржуваного заповіту 01 жовтня 2014 року, ОСОБА_6 брала участь у розгляді справи, тобто відвідувала судове засідання.

Дана обставина підтверджується і копією журналу судового засідання з якого вбачається, що ОСОБА_6 дійсно приймала особисту участь у судовому засіданні, яке відбулось 22 вересня 2014 року, надавала відомості про свої анкетні дані, зазначала про те, що відповідач у справі є її онукою, давала пояснення щодо заявлених позовних вимог, підтримувала свій позов. Також вона зазначала місце проживання своєї доньки ОСОБА_5 і те, що вона з нею не розмовляє.

З огляду на викладене вище, доводи заявника апеляційної скарги з приводу наявності підстав для призначення в суді апеляційної інстанції повторної посмертної судово-психіатричної експертизи є безпідставними, оскільки ґрунтуються на домислах та суб'єктивних твердженнях позивача.

Отже, на думку колегії суддів, позивач не довела існування підстав для визнання посвідченого 01 жовтня 2014 року заповіту недійсним, а тому, з огляду на презумпцію психічного здоров'я особи, регламентовану приписами ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваний позивачем заповіт не може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 225 ЦК України.

З урахуванням зазначеного вище, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого було ухвалено законне й обґрунтовані рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять обставин, які були б підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

За таких обставин, рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 22 лютого 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Т. А. Левченко