Справа № 301/2831/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Готра Т.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області, ухваленого 25 червня 2019 року головуючим суддею Золотар М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Іршавської районної ради про скасування дозволу на виконання будівельних робіт та будівельного паспорту, -

встановив:

20 грудня 2018 грудня ОСОБА_1 звернулася до Іршавського районного суду з позовом до ОСОБА_2 , Іршавської районної ради про скасування дозволу на початок будівельних робіт та будівельного паспорту.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником земельної ділянки кадастровий номер :06:004:0045 по АДРЕСА_1 , та будинку з господарськими будівлями, що на ній розташовані. Суміжним землекористувачем є відповідач ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 .

21 травня 1996 року ВК Іршавської міської ради народних депутатів рішенням №73 надав ОСОБА_3 дозвіл №3 на двохповерхову добудову до власного житлового будинку господарсько-побутових приміщень та двох житлових кімнат по АДРЕСА_2 , та гаража. На підставі вказаного дозволу відділом містобудування та архітектури Іршавської районної ради 04 вересня 1996 року ОСОБА_2 видано будівельний паспорт. А 21 лютого 2000 року відділом будівництва та архітектури Іршавської районної ради видано дозвіл на початок виконання будівельних робіт №3 на підставі спірних дозволу виконавчого комітету Іршавської міської ради народних депутатів від 21 травня 1996 року та будівельного паспорту.

Вважає, що будівельний паспорт №3 від 04 вересня 1996 року, виконаний та виданий відділом містобудування та архітектури Іршавської районної ради з порушенням вимог ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень». Також такий, не відповідає рішенню, на підставі якого виданий, оскільки будівельний паспорт не містить проектних рішень та планів щодо двохповерхової добудови до власного житлового будинку та двох житлових кімнат спірний будівельний паспорт не містить.

Дозвіл №3 відділу містобудування та архітектури Іршавської районної ради, яким ОСОБА_2 дозволено приступити до будівництва гаража та господарсько-побутових приміщень за проектом 194-24-141 на підставі того ж рішення ВК Іршавської міської ради, завізовано та видано забудовнику лише 21 лютого 2000 року. Головним архітектором Іршавського району на ситуаційному плані забудови земельної ділянки зазначено, що ним погоджується будівельний паспорт при умові погодження службою Держпожежнагляду. Про наявність такого погодження позивачці не відомо.

Також згідно спірного будівельного паспорту запроектоване розміщення гаражу не відповідає вимогам ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень», що виявлено експертом ОСОБА_4 на місцевості при обстеженні об`єкта незакінченого будівництвом (гаражу). Очевидно, що згідно з висновком експерта Відповідачка порушила вказані вимоги, оскільки нею збудовано гараж на відстані 0,76 м до стіни будинку Позивача.

Окрім того, експертом при обстеженні об`єкту на місцевості встановлено, що будівля гаражу збудована без відповідної документації та з порушенням протипожежних вимог в частині дотримання протипожежних розривів, визначених ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень», вимог ДСТУ Б В.2.5-38 «Улаштування блискавкозахисту будівель і споруд», виявлено виноградну лозу, яка розміщена на відстані 0,65 м. від краю фундамента будинку Позивача, що є порушенням вимог ДБН 360-92** (п. 5.12, табл. 5.2), що викладено ним у звіті про проведення технічного обстеження.

Дозвіл №3 виданий відділом містобудування та архітектури Іршавської РДА 21 лютого 2000 року з порушенням вимог Закону України «Про основи містобудування» та ДБН А 3.1-2-93 «Порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт». Зокрема відповідно до вимог розділу 2 вказаного ДБН для одержання дозволу на виконання будівельних робіт забудовник (замовник) повинен подати до органу держархбудконтролю документ, що посвідчує право забудовника (замовника) на користування (власність) земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт (будова). Однак станом на 07 грудня 2018 року ОСОБА_2 не оформлено право користування чи власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 , то очевидно, що спірний дозвіл №3 від 21 лютого 2000 року надано Іршавською районною радою незаконно.

Крім того, відповідно до пункту 1.2. вказаного ДБН дозволи забудовникам (замовникам) на виконання робіт з будівництва видаються органами державного архітектурно-будівельного контролю України (далі - Держархбудконтролю).

Всупереч цьому припису дозвіл на виконання будівельних робіт ОСОБА_2 видано відділом містобудування та архітектури Іршавської РДА.

Невідповідність проектної та дозвільної документації вимогам ДБН має наслідком їх незаконність та скасування.

Оскільки про порушення норм ДБН проектантами та органом державної влади, що видав протиправно ОСОБА_2 дозвіл на виконання будівельних робіт, позивачка дізналась в жовтні 2018 року після перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, просила вважати пропуск строку на звернення до суду за захистом порушених прав з поважних причин.

Рішенням Іршавського районного суду від 25.06.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд протиправно призначив розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, що є безумовною підставою для скасування такого рішення відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України. Вказує, що суд не вирішив питання щодо суб`єктного складу, оскільки не з`ясував питання залучення співвідповідача. Суд дійшов хибного висновку щодо однакового предмету спору у справі №301/1969/14-ц. Крім того, судом порушено принцип рівності сторін так як суд зосередився виключно на аналізі доводів відповідача, натомість безпідставно відхилив висновок експерта Бесаги О.П.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка є власником земельної ділянки кадастровий номер :06:004:0045 по АДРЕСА_1 , та будинку з господарськими будівлями, що на ній розташовані.

Право власності на будинок НОМЕР_1 вона набула на підставі договору дарування від 09.11.2004 року (Т.1 а.с.16).

Суміжним землекористувачем є ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , яка набула право власності в порядку спадкування, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 травня 1996 року.

21 травня 1996 року Виконавчий комітет Іршавської міської ради народних депутатів рішенням №73 (Т.1 а.с.25) надав ОСОБА_3 дозвіл №3 на двохповерхову добудову до власного житлового будинку господарсько-побутових приміщень та двох житлових кімнат по АДРЕСА_2 , та гаража.

На підставі вказаного дозволу відділом містобудування та архітектури Іршавської районної ради 04 вересня 1996 року ОСОБА_2 видано будівельний паспорт.

21 лютого 2000 року відділом будівництва та архітектури Іршавської районної ради видано дозвіл на початок виконання будівельних робіт №3 на підставі рішення виконавчого комітету Іршавської міської ради народних депутатів від 21 травня 1996 року (Т.1 а.с.26).

Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 05.03.2015 (справа №301/1969/14-ц), за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , залишено в силі рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом перенесення гаражу на відстань від її житлового будинку згідно норм ДБН, санітарних та протипожежних норм (Т.1 а.с.98-101).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його безпідставності, пославшись зокрема на вказане рішення апеляційного суду.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги у даній справі не є тотожними вимогам наведеним у справі №301/1969/14-ц, оскільки суд першої інстанції такого висновку не робив у своєму рішенні. Суд лише послався на фактичні обставини встановлені судовим рішенням у вказаній справі, які не підлягають доведенню.

Зокрема із вказаного вище рішення апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_1 ставилося питання про перенесення гаражу, дозвільні документи на будівництво якого є предметом даного спору. При цьому підстави даних позовних вимог є аналогічними підставам пред`явленого наразі позову - недотримання норм ДБН та протипожежних норм. Апеляційним судом у рішенні від 05.03.2015 року визнано такі вимоги безпідставними, та констатовано зокрема, що з планів та ескізів забудов земельних ділянок сторін вбачається, що розміри таких з боку АДРЕСА_1 були і є занадто малими, що виключало можливість дотримання забудовниками норм ДБН 360-92 містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень. Така конфігурація земельних ділянок призвела до щільності їх забудови попередніми власниками житлових будинків та господарських споруд. При цьому житловий будинок самої позивачки також знаходиться впритул до суміжної межі, що не відповідає нормативним вимогам чинних ДБН. Та при цьому, суд апеляційної інстанції вважав, що вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню виходячи з основних засад цивільного законодавства (ст. 3, ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Отже, дотримання норм ДБН 360-92 при будівництві господарських будівель на земельних ділянках сторін є взагалі неможливим в силу конфігурації таких земельних ділянок. Така ситуація виникла ще в процесі забудови попередніми власниками, і недотримання норм ДБН 360-92 має місце з боку обох сторін.

З огляду на викладене, позивач не вправі вимагати скасування дозвільних документів відповідача на будівництво господарських будівель, виданих та реалізованих ще за період попередніх власників (подружжя ОСОБА_5 ), позаяк не можливо констатувати яким чином такі дозвільні документи порушують саме її права, як особи, що набула право власності на суміжне домоволодіння аж в 2004 році, тобто, значно пізніше після видачі таких документів.

Доводи апеляційної скарги щодо обґрунтованості та підставності позову фактично свідчать про намагання переоцінити обставини, які встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, що не допускається в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Також, відхиляє колегія суддів посилання апелянта на неправомірність розгляду даної справи судом в порядку спрощеного позовного провадження, позаяк перелік справ, які не можуть розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження визначено ч. 4 ст. 274 ЦПК України, а дана цивільна справа не входить до такого переліку. Отже, посилання апелянта на ч. 3 ст. 376 ЦПК України є недоречним, оскільки даною нормою передбачено обов`язковість скасування судового рішення ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження, якщо такий розгляд не допускався в силу ч. 4 ст. 274 ЦПК України, чого в даному випадку не було. Питання ж щодо можливості розгляду за правилами спрощеного позовного провадження справ іншої категорії (малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи) відноситься до дискреційних повноважень суду першої інстанції, та залежить від обставин конкретної справи. Апелянтом належним чином не обґрунтовано в чому полягала необхідність розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, зокрема не конкретизовано в чому полягає складність даної справи. Отже, апеляційний суд не знаходить порушень судом норм процесуального права при вирішенні питання щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Безпідставним є й посилання апелянта на те, що суд не вирішив питання щодо суб`єктного складу сторін, внаслідок не з`ясування питання чи належним відповідачем є Іршавська районна рада, оскільки заміна неналежного відповідача (про що вказується в апеляційній скарзі), може відбуватися виключно за заявою позивача, яка ним не подавалася. Більше того, суд апеляційної інстанції на стадії апеляційного розгляду позбавлений можливості замінити неналежного відповідача належним або залучити співвідповідача до участі в розгляді справи з власної ініціативи в силу приписів статей 13, 51 і 368 ЦПК України.

Щодо посилання апелянта на порушення судом принципу рівності сторін, то слід зазначити, що вмотивування судового рішення з посиланням в основному на доводи однієї з сторін саме по собі не свідчить про порушення принципу рівності сторін. Судом вірно відмовлено в задоволенні позову, пославшись на преюдиційні обставини, встановлені судовим рішенням, яке надано відповідачем при запереченні на позов.

Стосовно відхилення висновку дослідження ФОП ОСОБА_4 від 04.06.2018, то хоча таке й не зовсім вірно вмотивовано, водночас зазнане дослідження узгоджується з обставинам, встановленими рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 05.03.2015 року. Однак як було уже вище зазначено, саме по собі встановлення факту порушення ДБН 360-92 при будівництві господарських будівель не може бути підставою для задоволення позову ОСОБА_1 з огляду на конкретні обставини, які виникли між сторонами та сформувалися ще за часів діяльності попередніх власників. Отже, вказане дослідження не впливає на висновок суду щодо відмови у задоволенні позову, а тому, його відхилення не призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду від 25 червня 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 30 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді