Провадження № 2/127/5114/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2019 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді - Антонюка В. В.,

за участі секретаря - Гончарука І. О.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення частки у спільній сумісній власності,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 травня 2008 року сторонам видали свідоцтво про право власності за № 1142 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,7 м. кв. в рівних частках по Ѕ.

В період з 2002 року по 2009 рік і під час приватизації квартири відповідач маючи реєстрацію, майже не проживав за місцем реєстрації, а проживав в іншому житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_2.

Позивач зазначає, що спільне життя сторін в даній квартирі виявилось фактично нестерпним. Враховуючи той факт, що відповідач досить тривалий час проживає окремо, є людиною з життєвими поглядами та цінностями, які є кардинально відмінними від позивача та на даний час вже створив свою сім'ю, ведення спільного побуту та спільне володіння оспорюванню житловою площею є просто неможливим. Постійні суперечки виникають також при користуванні приміщеннями спільного використання (кухня, балкон, санвузол).

Всі ці факти в сукупності створюють передумови до остаточного руйнування їхньої родини та втрати добрих батьківських стосунків.

Недноразово позивачем піднімалось питання щодо встановлення порядку користування спільною квартирою, або ж визначення компенсації відповідачу виплати грошима вартості його частки в квартиру. При цього позивач виходила з того, що спірна квартира хоч і є двокімнатною, але не може бути поділеною та не може спільно використовуватись їх сім'ями. А частка ОСОБА_2 є незначно і не може бути виділена в натурі.

Окрім того відповідач на даний час забезпечений житловою площею та проживає разом з дружиною в кімнаті гуртожитку по АДРЕСА_3 і не має потреби в житлі.

У зв'язку із вищевикладеним, позивач звернулась з позовом до суду про позбавлення частки у спільній сумісній власності.

В підготовчому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила суд їх задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовчому засіданні заявлені позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечив щодо їх задоволення, настоював на розгляді справи по суті в підготовчому засіданні. Додатково пояснив, що при проведенні приватизації спірної квартири, він був відсутній та жодних документів не підписував.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши докази по справі, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на власність від 22 травня 2008 року за № 1142, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1, по 1/2 частці кожен. (а.с.12).

Відповідно до технічного паспорту за №1723/34660 позивачу належить 2/3 частини квартири, а відповідачу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а. 13-17).

Згідно звіту про оцінку майна від 16 квітня 2018 року, вартість квартири АДРЕСА_1 становить 802 682 грн. (а.с.18-39).

Судом встановлено, що між співвласниками квартири АДРЕСА_1 угода щодо користування спільною квартирою не укладалась.

Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припиненою за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділенна в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членів його сім'ї.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Суду не надано жодного належного та допустимого доказу, що між співвласниками спірного нерухомого майна існує будь-яка домовленість щодо часток кожного із співвласників, а також щодо користування спільною квартирою. Таким чином, суд прийшов до висновку, що частки позивача і відповідача у праві спільної сумісної власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, є рівними.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експерті; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши пояснення сторін в підготовчому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає до задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 15, 16, ст. 183, ст. 355, ст. 369 ЦК України, ст.ст. 78, 86, ч. 3 ч. 5 ст. 89, ч. 2 і ч. 4 ст. 120 ЗК України, ст.ст. 2, 4, 10, 13, 76-81, 89, 110, 133, 139, 200, 229, 235, 239, 258, 259, 263-265, 268,284, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення частки у спільній сумісній власності -задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2.

Судові витрати залишити за позивачем - ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, зареєстрований та проживає в АДРЕСА_3.

Суддя: