Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 756/15524/15-ц

провадження № 61-31229св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року у складі судді Шумейко О. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту та просило солідарно стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за договором кредиту в сумі

145 390,65 доларів США в еквіваленті за курсом Національного банку України (далі - НБУ), що складає 3 200 764,20 грн.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до

ПАТ «Укрсоцбанк» про припинення поруки.

Позовна заява мотивована тим, що між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки. ПАТ «Укрсоцбанк» не пред`явив вимогу до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, що є підставою для припинення поруки.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила визнати припиненою поруку за договором поруки від 17 червня 2008 року № MRTG-58/Р, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Банк» (далі - ТзОВ «УніКредит Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та

ОСОБА_2 .

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору кредиту від 17 червня

2008 року № MRTG-58, укладеного між ТзОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 17 червня 2008 року між ПАТ «УніКредит Банк» та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит. При укладенні оспорюваного правочину сторонами не досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, договір містить дискримінаційні та несправедливі умови, які призвели до суттєвого дисбалансу інтересів сторін. Всупереч вимогам закону відповідач не передбачив у договорі іпотечного кредиту орієнтовну сукупну вартість кредиту у простій зрозумілій формі, виражену в національній валюті України. Крім того, оспорюваний правочин містить несправедливі умови, а саме: право банку підвищувати відсотки за користування кредитними коштами, дисбаланс зарахування коштів, що надходять від позичальника, у рахунок погашення відсотків та тіла кредиту.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що всі умови кредитного договору узгоджені сторонами, позивач підписав договір, попередньо ознайомившись із його змістом та погодившись із ним, він був обізнаний про сукупну вартість кредиту, несправедливих, дискримінаційних умов кредитний договір не містить. Щодо договору поруки, то термін його дії визначено сторонами до 2028 року, і відсутні підстави для його дострокового припинення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відхилено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року, в якій просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовів, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитний договір тощо), отже, цей кредитний договір є недійсним, оскільки не відповідає вимогам закону щодо справедливості умов договору відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, порука ОСОБА_2 є припиненою, оскільки банк пропустив шестимісячний строк звернення з вимогою до поручителя, адже пунктом 4.5 договору кредиту передбачено, що строк кредиту є таким, що закінчився, у разі несплати позичальником кредиту протягом 90 днів.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 17 червня 2008 року між ТзОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит № MRTG-58, за умовами якого позивачу наданий кредит у сумі 190 000,00 доларів США під 12 % річних зі строком остаточного повернення до 17 червня 2028 року.

Того ж дня, на забезпечення виконання вказаного договору про іпотечний кредит між ТзОВ «УніКредит Банк» і ОСОБА_2 укладений договір поруки

№ MRTG-58/Р за умовами якого вона поручилася перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку за договором про іпотечний кредит

від 17 червня 2008 року № MRTG-58 та додатковими угодами до нього.

Пунктом 4.2 договору поруки передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором, а в пункті 4.3 вказано, що не допускається припинення поруки без припинення забезпеченого зобов`язання.

Факт отримання грошових коштів від банку на виконання вказаного кредитного договору позивачами не оспорюється, що свідчить про виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за цим кредитним договором.

Отримавши кредит, позичальник несвоєчасно здійснював платежі, внаслідок чого виникла заборгованість.

Банком на адресу позивачів направлені вимоги про усунення порушень зобов`язань від 03 серпня 2015 року № 08.305-87/96-13647, які повернулися без вручення відповідачам за закінченням терміну зберігання.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним, а договору поруки припиненим, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що всі умови кредитного договору були узгоджені сторонами, позивач підписав договір, попередньо ознайомившись із його змістом та погодившись із ним, він був обізнаний про сукупну вартість кредиту, несправедливих, дискримінаційних умов кредитний договір не містить. Щодо договору поруки, то термін його дії визначено сторонами до червня 2028 року і підстави для його дострокового припинення відсутні.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України).

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Тобто частина четверта статті 559 ЦК України встановлює іншу підставу припинення поруки, ніж частина першої цієї статті.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Встановивши, що договір іпотечного кредитування підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, та врахувавши, що на момент укладення договору позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору і у подальшому виконував його умови, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотечного кредитування.

Разом з тим висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для припинення поруки відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України є помилковим, оскільки вимогу до поручителя про виконання ним солідарно з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Водночас поруку не можна вважати припиненою в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором щодо погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Вирішуючи цей спір, суд виходить із обставин, які мали місце на час звернення позивача до суду.

Враховуючи, що ОСОБА_2 звернулася до суду із цим позовом у лютому

2016 року, а строк дії договору про іпотечний кредит № MRTG-58 визначено до 17 червня 2028 року, а кредитор не висував вимог до поручителя щодо повернення щомісячних платежів, строк внесення яких настав за шість місяців до подачі цього позову, тому порука ОСОБА_2 припинилася в частині зобов`язань, які виникли до серпня 2015 року, проте в іншій частині порука не припинилася.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій в частині позовних вимог щодо припинення поруки з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 661,40 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року скасувати в частині позовних вимог щодо припинення поруки та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання поруки припиненою задовольнити частково.

Визнати припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки

від 17 червня 2008 року № MRTG-58/Р, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у частині зобов`язань, які виникли до серпня 2015 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користьОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 661,40 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик