КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 753/18448/17 Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/12407/2019 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

18 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідома Т.О., ПікульА.А.

При секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину спільного сумісного майна,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 р. ОСОБА_1 звернулась до суду до відповідачів з позовом про визнання права власності на частину спільного сумісного майна в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивувала тим, що з 01.12.1979 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу, на підставі ордеру, подружжям була отримана однокімнатна кооперативна квартира у ЖБК «Арсеналець-26», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Загальна вартість пайового внеску становила 6 348 карбованців, яка сплачувалась частками протягом кількох років, а остаточно вся сума була повністю сплачена у липні 1992 р.

Гроші за пайовий внесок сплачувались зі спільного сімейного бюджету.

13.07.1993 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був розірваний.

13.01.2010 р. ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на квартиру.

Оскільки квартира є однокімнатною, позивач з колишнім чоловіком не бачили сенсу у її поділі і хотіли зберегти її для дочки, яка мала її успадкувати.

20.10.2015 р. ОСОБА_5 раптово помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до якої, зокрема, увійшла вищевказана квартира.

Заяви про прийняття спадщини подали спадкоємці першої черги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Позивач звернулась до спадкоємців щодо визнання ними її частки у спільному сумісному майні, але ОСОБА_3 та ОСОБА_4 це її право заперечили.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції 05.08.2019 р. ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість оскільки винесено з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що як наслідок призвело до неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалення незаконного по суті рішення, просила скасувати рішення суду першої інстанції.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про застосування строку позовної давності.

Зазначена позиція суду повністю суперечить вимогам зазначених норм матеріального права, правовим висновкам Верховного Суду та матеріалам справи.

Норми права передбачені ст.76 ЦК України (1963 р.) та ст. 261 ЦК України пов`язують початок перебігу строку позовної давності з дня виникнення права на позов.

Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що за життя ОСОБА_5 . між ним та позивачем по справі виникали спори з приводу спірного нерухомого майна, а отже і перебіг строку позовної давності для позивача не розпочинався.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції взагалі невірно визначив природу позову, а отже взагалі безпідставно послався на вимоги ч. З ст. 29 КпШС та ст. 72 СК України щодо встановлення строку позовної давності до вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Вважає, що спір виник вже після смерті ОСОБА_5 , із його спадкоємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не визнають права позивача на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 .

Вважає, що строк позовної давності для пред`явлення позовних вимог саме до спадкоємців не минув, оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку із викладеним у суду взагалі були відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності як підстави для відмови у позові.

Апелянт зазначає, що позов фактично не знайшов свого вирішення, оскільки суд першої інстанції, з одного боку, визнав спірну квартиру спільною сумісною власністю померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а з іншого - відмовив у визнанні її права на частину цього спірного майна, чим фактично унеможливив видачу усім спадкоємцям свідоцтва на їх частку спадщини, оскільки частка майна, яка належала покійному ОСОБА_5 лишилась невизначеною, у той же час позивач ОСОБА_1 продовжує бути співвласником зазначеної квартири без визначення своєї частки.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник заперечували проти апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2 визнала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 01.12.1979 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7).

12.03.1979 р . у подружжя народилася дочка ОСОБА_6 відповідач по справі (а.с. 58).

06.01.1986 р. ОСОБА_5 вступив до ЖБК «Арсеналець-26».

Згідно з ордером на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 066189 від 03.02.1988р., виданим на підставі рішення загальних зборів ЖБК «Арсеналець-26», затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 21.12.1987 № 1215, ОСОБА_5 була надана однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 43).

09.02.1988 р. ОСОБА_5 зареєстрував своє місце проживання за вищевказаною адресою (а.с. 49).

В період з січня 1986 р. по липень 1992 р. ОСОБА_5 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 сплатив грошові кошти в сумі 6348 карбованців, що становить повний розмір паєнакопичення, що підтверджується довідкою ЖБК «Арсеналець-26» від 27.06.2017р. № 64 та платіжними документами (а.с. 9, 45-47).

13.07.1993р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був розірваний (а.с.8).

На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 28.12.2009р. № 1978-С ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру (а.с. 51).

27.01.2010 р. ОСОБА_5 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, яке було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим № 799/33811.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.04.2014 р. було зареєстровано шлюбі між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 відповідачем по справі. (а.с. 42).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер (а.с. 11)

Заповіту щодо майна на випадок своєї смерті ОСОБА_5 не залишив.

Право на спадкування усього належного йому майна одержали спадкоємці за законом - дружина ОСОБА_3 , батько ОСОБА_4 , та дочка ОСОБА_2 , які звернулися до нотаріуса із заявами про вступ у спадщину (а.с. 12).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції застосував позовну давність.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Цивільного та Сімейного кодексів України застосовуються до цивільних і сімейних відносин, які виникли після набуття ними чинності, тобто не раніше 01.01.2004 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність», чинного на момент сплати ОСОБА_5 пайового внеску за спірну квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю та приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно з приписами статті 16 цього Закону майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Враховуючи, що права і обов`язки щодо нерухомого майна виникають у момент його набуття, правовий режим спірної квартири, пайовий внесок за яку був внесений у 1992 р., повинен регулюватися чинним на той час Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, були встановлені статтею 57 Кодексу про шлюб та сім`ю України.

До такого майна законодавець відніс майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, а також речі індивідуального користування, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Суд першої інстанції встановив, що спірна квартира, була набута в період зареєстрованого шлюбу з позивача з ОСОБА_5 і пайовий внесок який був сплачений під час їх шлюбу, була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Право на поділ спільного майна подружжя було передбачене нормою статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, а за загальним правилом, встановленим статтею 28 цього Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Водночас ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

За приписом статті 76 ЦК України (1963 р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічним чином питання позовної давності врегульовані в чинних на цей час СК України та ЦК (стаття 72 СК, статті 256, 261 ЦК України).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права.

Шлюб між позивачем та ОСОБА_5 було розірвано 13.07.1993 р.

На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 28.12.2009 р. № 1978-С ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру (а.с. 51), а 27.01.2010 р. зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, яке було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим № 799/33811.

Таким чином статус майна змінився, оскільки тривалий час позивач не заявляла своїх вимог щодо нього та ОСОБА_5 з моменту реєстрації свого права власності став єдиним власником спірної квартири.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що вимога про визнання права власності на частину спільного сумісного майна заявлена позивачем 09.10.2017 р., тобто через 24 роки після розірвання шлюбу.

Також суд першої інстанції встановив, що позивач ніколи у спірній квартирі не проживала і не була у ній зареєстрована.

Після розірвання шлюбу своїм правом на захист свого порушення права щодо спільної власності подружжя не скористалась.

Доводи позивача про те, що її право порушено відповідачами не відповідає обставинам справи, оскільки відповідачі спадкують майно померлого ОСОБА_5 набуте ним 28.12.2009 р. на підставі свідоцтва про право власності, що зареєстровано в МБТІ 27.01.2010 р.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував строк позовної давності, та відмовив позивачеві у позові.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль