Ухвала

22 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 343/1657/16-а

провадження № 61-3161ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Кузнєцова В. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області в особі Долинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Уніплит», Приватного акціонерного товариства «Вигодський лісокомбінат», третя особа - Управління Держпраці в Івано-Франківській області, про стягнення недоотриманих коштів у відшкодування втраченого заробітку, зобов'язання видати довідку про розмір втраченого заробітку,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області в особі Долинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Уніплит», Приватного акціонерного товариства (далі - ПрАТ) «Вигодський лісокомбінат», третя особа - Управління Держпраці в Івано-Франківській області, про стягнення недоотриманих коштів у відшкодування втраченого заробітку, зобов'язання видати довідку про розмір втраченого заробітку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 у 1994 році, працюючи помічником машиніста тепловоза по вивозці лісу у Вигодському лісокомбінаті, отримав трудове каліцтво, внаслідок чого йому встановлено першу групу інвалідності, через втрату 100% професійної працездатності без переогляду. Відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, проводило ТОВ «Деревообробний комбінат «Вигода» (правонаступником якого є ТОВ «Уніплит»), яке у 2001 році передало його особову справу у Долинське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, яке і проводило подальші виплати.

ОСОБА_1 зазначав, що починаючи з часу прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» (далі - Постанова № 648), а для нього - з 24 січня 2001 року і по даний час, нарахування і виплата відшкодування втраченого заробітку та страхова виплата здійснюється без врахування 25% підвищення, передбаченого Постановою № 648 та Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», тому вважає такі дії відповідачів незаконними.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив: 1) стягнути солідарно з ТОВ «Уніплит», ПрАТ «Вигодський лісокомбінат» на його користь кошти в сумі 196,50 грн, що складає 25% підвищення, встановленого Постановою № 648, до відшкодування розміру втраченого заробітку за період з 01 лютого 2001 року по 31 березня 2001 року та зобов'язати цих відповідачіввидати довідку про розмір втраченого заробітку із зазначенням суми відшкодування втраченого ним заробітку з підвищенням на 25% згідно Постанови № 648; 2) стягнути солідарно з ТОВ «Уніплит», ПрАТ «Вигодський лісокомбінат», Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області в особі Долинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області на його користь кошти в сумі 69 351,87 грн, що складає 25% підвищення, встановленого Постановою № 648, до щомісячної страхової виплати втраченого заробітку за період з 01 квітня 2001 року по 31 серпня 2016 року; 3) зобов'язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області в особі Долинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області продовжувати виплачувати йому щомісячну страхову виплату втраченого заробітку з підвищенням на 25%, встановленим Постановою № 648.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що вказана 25% надбавка відповідно до Постанови № 648, на яку ОСОБА_1 мав право, не підлягає виплаті йому. Зазначено, що якщо врахувати середній заробіток помічника машиніста тепловоза не 230 грн, а 288,55 грн з урахуванням 25% набавки за гірські, то розмір відшкодування втраченого заробітку позивача міг становити не більше 100% середньомісячного заробітку відповідного працівника (після підвищення тарифних ставок) за умови його роботи протягом повного календарного місяця або у перерахунку на повний календарний місяць роботи, тобто не більше 288,55 грн, а ОСОБА_1 фактично виплачувалось 393,01 грн. Крім того, встановлено, що на 25% підвущуються мінімальні тарифні ставки і посадові оклади, а не уся заробітна плата із доплатами, надбавками та іншими додатковими нарахуваннями. Однак, позивач просив стягнути недонараховану надбавку в розмірі 25%, розраховуючи її із суми втраченого заробітку - 393,01 грн, куди крім тарифної заробітної плати входять інші передбачені законодавством доплати та виплати. Такі вимоги суперечать Постанові № 648.

Що стосується вимоги про зобов'язання ТОВ «Уніплит», ПрАТ «Вигодський лісокомбінат» видати довідку про розмір втраченого заробітку із зазначенням суми відшкодування втраченого ним заробітку з підвищенням на 25% згідно Постанови № 648, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з тих підстав, що нарахування цієї надбавки до середньомісячної заробітної плати за спеціальністю помічника машиніста тепловоза не буде перевищувати суми втраченого заробітку, нарахованого ОСОБА_1 за попередні роки, та до визначеного розміру втраченого заробітку законодавством не передбачено нарахування такої надбавки. Крім цього, сама видача такої довідки у даному випадку не буде сприяти відновленню права позивача на проведення перерахунку втраченого заробітку з підвищенням на 25%, встановленим Постановою № 648.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верхового Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

У відповідності до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у даній справі є майнові вимоги про стягнення недоотриманих коштів у відшкодування втраченого заробітку, ціна яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому в цій частині справа є малозначною у силу закону, а також немайнова вимога про зобов'язання видати довідку про розмір втраченого заробітку, в частині якої суд визнає дану справу справою незначної складності та такою, що не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства.

При цьому касаційна скарга не містять випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 19, статтею 260, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29 серпня 2018 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області в особі Долинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Уніплит», Приватного акціонерного товариства «Вигодський лісокомбінат», третя особа - Управління Держпраці в Івано-Франківській області, про стягнення недоотриманих коштів у відшкодування втраченого заробітку, зобов'язання видати довідку про розмір втраченого заробітку.

Додані до скарги матеріали повернути заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. О. Кузнєцов