Єдиний унікальний номер 236/2149/19 Номер провадження 22-ц/804/2484/19
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Санікова О.С.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників справи за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації при звільненні, в якій подано апеляційну скаргу Акціонерним товариством «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 16 липня 2019 року (головуючий у 1 інстанції Саржевська І.В.), -

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» /далі Товариство/ про стягнення не виплаченої заробітної плати, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки та компенсації втрати частини грошових доходів. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем по 17 липня 2017 року про що має відповідний запис у трудовій книжці та була звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не провів розрахунок та не сплатив заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року в розмірі 11 883,44грн, компенсацію за втрату частини грошових доходів, одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 5 505,36грн та компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 3 075,20грн.

Рішенням Краснолиманського міського Донецької області від 16 липня 2019 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за час вимушеного простою в сумі 11 883,44грн, одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 5 505,36грн, компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 3 075,20грн, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 1 686,23грн та судовий збір на користь держави в розмірі 768,40грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі Товариство просило скасувати рішення та відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що судом неправильно застосовані норми матеріального права та визнані встановленими обставини, які позивачем не підтверджені, оскільки позивачем не доведено право на отримання заробітної плати за спірний період і не надано доказів на підтвердження своїх вимог. Та суд допустив порушення норм процесуального права, звільнивши позивача від обов`язку доказувати обставини якими він обґрунтовував свої вимоги. Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що суд не врахував висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року яким щодо ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території непідконтрольній українській владі, які унеможливили виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_3 працювала в Підприємстві до 17 липня 2017 року, та була звільнена у зв`язку із скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП на підставі наказу № 2961-ОС від 17 липня 2017 року /а.с.11-15, наказ а.с.22/.

Згідно наказу № 384-Н від 15 березня 2017 року на Товаристві встановлено початок простою з 16 березня 2017 року /а.с. 32/.

Нараховані до виплати та несплачені суми заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_4 склали:

за березень 2017 року при 173 норма годинах нарахована до виплат заробітна плата склала 5 330,36грн /копія розрахунку заробітної плати а.с. 24, індивідуальні відомості про застраховану особу а.с. 21/.

Згідно з копією табелів обліку використання робочого часу за березень 2019 року позивачем відпрацьовано 12 днів, за квітень, за травень, за червень, за липень - «0», з яким позивач перебувала у простої у березні 2019 року 14 днів (89год), у квітні 19 днів (152год), у травні 20 днів (159год), у червні 20 днів (159год), у липні 11 днів (88год) /а.с.24-29/.

Висновком торгово-промислової палати України визнано настання форс-мажорних обставин для відповідача, які настали з 20 березня 2017 року /а.с.63-71/.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів розрахунок з позивачем при звільненні. Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що безпосереднє місце роботи позивача знаходиться в зоні проведення воєнних дій на території тимчасово непідконтрольній Україні та саме ця обставина призвела до порушення прав позивача щодо своєчасного розрахунку при звільненні та свідчить про відсутність вини в діях Української залізниці, оскільки відсутні відомості щодо виходів, відпрацьованого часу та фактично виконуваної працівником роботи.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав що, обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік покладено на працедавця, та саме останній повинен забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Відсутність первинної документації, що унеможливлює нарахування заробітної плати та інших виплат, не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки заробітна плата була нарахована, про що відповідач надав відповідні відомості та нарахування.

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що обставини на які посилається відповідач, щодо здійснення діяльності на території тимчасово непідконтрольній Україні виникли не з 16 січня 2018 року як визначено висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2, а мали місце у період з 14 квітня 2014 року в населених пунктах, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, згідно з положеннями Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та суд апеляційної інстанції виходить з того, що Товариство, яке на час проведення антитерористичної операції продовжувало здійснювати діяльність на території непідконтрольній Україні визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом повинно відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції належним чином відреагував на аргументи відповідача щодо достовірності та надійності наданих позивачем документальних доказів та обґрунтовано вважав, що у відповідач у жодний належний спосіб не спростував наявні в розрахунках відомості.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач за обставини що склалися не має практичної доступної для неї можливості для виправлення встановленого в її справі порушення щодо розміру та строків здійснення з нею розрахунку при звільненні.

Тому рішення в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Наведені обставини дають підстави для висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягали стягненню заборгованість по заробітній паті та компенсація за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі що був визначений судом першої інстанції.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень. Відповідач беззаперечно мав можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині задоволення позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 16 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2019 року

Судді: