КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №22-ц/824/8245/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Шевченко Т.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «А-Мега Авто» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за затримку видачі трудової книги,-

у с т а н о в и в:

У червні 2018 року позивач звернулася у суд з позовом до ТОВ " А-Мега Авто" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (провадження №752/11686/18). В обгрунтування своїх вимог зазначала, що 09 серпня 2017 року її було прийнято на посаду начальника юридичного відділу ТОВ "А-Мега Авто". 23 квітня 2018 року позивачем була подана заява про звільнення за згодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. З 07 по 25 травня 2018 року позивач перебувала на лікарняному, про що повідомила відповідача. Проте відповідач за відсутності позивача звільнив її з роботи 07 травня 2018 року наказом від 23.04.2018 року № 00000297, який був надісланий позивачу електронною поштою. Оскільки останній день роботи є днем звільнення, а позивач в останній день роботи хворіла, у зв`язку з чим була відсутня на роботі, та зважаючи на те, що вона не надавала у подальшому своєї згоди на звільнення під час перебування на лікарняному, позивач вважає своє звільнення незаконним.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила:

- поновити її на посаді начальника юридичного відділу ТОВ "А-Мега Авто" з 07 травня 2018 року;

- стягнути з ТОВ "А-Мега Авто" на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

17.09.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з окремим позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, мотивовану тим, що в день звільнення трудова книжка відповідачем їй не видавалась (провадження №752/19149/18).

27 вересня 2018 року в провадженні №752/11686/18 подала заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 146 т.1). Зазначала, що вона є одинокою матір`ю, а тому має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів. Просила також стягнути з відповідача компенсацію за невикористану додаткову відпустку в сумі 14 739,70 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку до дня ухвалення рішення. Крім того, вказує про те, що відповідач не розрахувався за останній день роботи 07 травня 2018 року, сплативши грошові кошти лише 05 липня 2018 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року вищевказані позови було об`єднано в одне провадження.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року позов задоволено частково. Вирішено стягнути з ТОВ "А-Мега Авто" на користь позивача 85 490,26 грн. середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позову та постановити нове рішення про задоволення цих позовних вимог. Зазначає, що судом не було взято до уваги та не досліджено показання свідків, які підтвердили факт змушення її до написання заяви про звільнення, оскільки зі сторони адміністрації було вчинено на неї тиск, що свідчить про відсутність з її сторони наміру до звільнення саме з 07 травня 2018 року, з дати коли повинен був приступити до роботи юрист із Костянтинівки. Судом не було з`ясовано чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення: чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Не вирішено судом вимога про затримку відповідачем розрахунку за останній день роботи. Закон, який регулює правовідносини між сторонами не допускає звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності. Висновок суду про відсутність у неї права на отримання на компенсацію соціальної відпустки, як матері одиначки не ґрунтується на вимогах закону. Наданою нею довідкою доведено вказаний факт.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивачки, посилаючись на правильність та законність рішення суду першої інстанції. Зазначає, що судом у відповідності з нормами матеріального та процесуального права встановлено недоведеність позивачем наявності взаємної згоди сторін про анулювання домовленості про припинення трудового договору з позивачем. Не ґрунтується на вимогах закону довід апеляційної скарги про незаконність звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності. Посилання на покази свідків,які на думку, позивача підтвердили обставин написання заяви про звільнення з 07.05.2018 року під тиском керівників товариства не спростовують висновок суду при оцінки показів цих свідків про вказані обставини, які їм стали відомі зі слів позивача, оскільки вони не були присутніми при повідомленні позивачем власника товариства про звільнення, тобто не мають ознаків достовірності. Товариством здійснено оплату за один день лікарняного позивача після отримання листка її непрацездатності 04.07.2018 року. ОСОБА_1 також не спростовано обставину не надання відповідачу жодних документів на підтвердження статусу одинокої матері, тому у товариства був відсутній обов`язок виплачувати позивачці компенсацію за додаткову відпустку.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що з 09 серпня 2017 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в ТОВ "А-Мега - Авто" на посаду начальника юридичного відділу.

23 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою, у якій просила звільнити її із займаної посади з 07 травня 2018 року за угодою сторін, на підставі якої наказом ТОВ "А-Мега - Авто" № АМА00000297 від 23 квітня 2018 року ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади з 07 травня 2018 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.

Згідно з листком непрацездатності серії АДІ № 243872 від 07.05.2018 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 07 травня 2018 року по 08 травня 2018 року, а згідно з листком непрацездатності серія АДІ № 196871 від 10.05.2018 року - з 10 травня 2018 року по 25 червня 2018року.

04 липня 2018 року відповідач отримав поштою від ОСОБА_1 листок непрацездатності серії АДІ № 243872 від 07.05.2018 року та листок непрацездатності серія АДІ № 196871 від 10.05.2018 року, у зв`язку з чим на підставі рішення комісії із соціального страхування, відповідач на наступний день оплатив один день 07.05.2018 року листка непрацездатності серії АДІ № 243872 від 07.05.2018 року в сумі 1 186,54 грн..

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За результатами розгляду вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначив, що за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами. При цьому бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за цією підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням як працівника так і роботодавця. При наявності досягнутої між сторонами угоди про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 07 травня 2018 року, видача адміністрацією підприємства 23 квітня 2018 року наказу про розірвання трудового договору не свідчить про порушення трудових прав позивача. Не узгоджуються з вимогами матеріального права й доводи позивача про порушення її прав та законних інтересів у зв`язку з видачею наказу про звільнення в період її непрацездатності, оскількич. 3 ст. 40 КЗпП України встановлено заборону розірвання трудового договору з особою під час її тимчасової непрацездатності лише при умові звільнення за ініціативною власника або уповноваженого ним органу. У даному випадку звільнення відбулось за угодою сторін. При цьому позивач, даючи пояснення в судовому засіданні, не оспорювала, що у поданій заяві просила звільнити її з роботи з 07 травня 2018 року, а згідно з наказом від 23 квітня 2018 року, саме з цього дня з нею припинено трудові відносини. Доводи ОСОБА_1 про написання нею заяви про майбутнє звільнення з роботи з 07 травня 2018 року під тиском адміністрації, носять голослівний характер й належними та допустимими доказами їх не підтверджено. Не оскаржувалапозивач такі дії адміністрації і в установленому законом порядку, що свідчить про їх надуманість.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заявленого по справі позову в частині вимог позивача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, установивши, що 04 липня 2018 року відповідач отримав поштою від ОСОБА_1 листок непрацездатності серії АДІ №243872 від 07.05.2018 року та листок непрацездатності серія АДІ № 196871 від 10.05.2018 року, у зв`язку з чим на підставі рішення комісії із соціального страхування, на наступний день оплатив один день 07.05.2018 року листка непрацездатності серії АДІ № 243872 від 07.05.2018 року в сумі 1 186,54 грн., суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відмовивши в задоволенні вимоги про стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку як матері одиначки, суд виходив з того, що розірвання шлюбу не доводить факт відсутності участі батька у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджує наявність у ОСОБА_1 статусу «одинока матір». Довідка № 452 від 26.12.2006 року, надана позивачем на підтвердження такого статусу, не може бути прийнята судом до уваги, оскільки не доводить факт відсутності участі батька у вихованні дитини у період з серпня 2017 року по травень 2018 року. Протягом всього часу роботи у відповідача позивач не надавала жодних документів на підтвердження такого статусу. З автобіографії, власноруч складеної позивачем, вбачається лише, що вона має синаОСОБА_2 , 2006 року народження .

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів уважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Звернувшись до суду з позовом про поновлення на роботі 07.06.2018 року, ОСОБА_3 зазначала, що нею 23.04.2018 року було подано заяву про звільнення за згодою сторін п.1 статі 36 КЗпП України із зазначенням дати звільнення 07 травня 2018 року. Дана заява була погоджена директором відповідача. 07.05.2018 року вона за станом здоров`я відкрила листок непрацездатності, про що повідомила відповідача, але всупереч цього останній за її відсутності звільнив її з робтоти 07.05.2018 року.

Підставою незаконності свого звільнення, ОСОБА_1 . визначала те, що її звільнення відбулось під час її тимчасової непрацездатності, що, на її думку, заборонено ч. 3 ст. 40 КЗпП України ( а.с 1-3 том 2).

У матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 датована 23.04.2018 року, відповідно до тексту якої вона просила генерального директора ТОВ «А-Мега Авто» ОСОБА_4 . звільнити її із посади начальника юридичного відділу ТОВ «А-Мега Авто» із 07 травня 2018 року за згодою сторін, яка погоджена останнім ( а.с.4 том 2).

У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП (322-08) (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

При наявності досягнутої між сторонами угоди про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 07 травня 2018 року, видача відповідачем підприємства 23 квітня 2018 року наказу про розірвання трудового договору відповідала нормам трудового права.

Доказів того, щосторони домовились анулювати домовленість про звільнення позивача та/або ОСОБА_1 зверталась до відповідача з пропозицією анулювати угоду, матеріали справи не містять та позивачем не надано.

Та обставина, що ОСОБА_1 була звільнена 07.05.2018 року під час її тимчасової непрацездатності, на законність її звільнення не впливає, оскільки заборона звільнення працівника під його тимчасової непрацездатності встановлена законодавцем лише в разі припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу ( ч. 3 ст. 40 КЗпП України).

У даному випадку звільнення ОСОБА_1 відбулось за угодою сторін.

Посилання ОСОБА_1 під час судового засідання в суді апеляційної інстанції на Рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2019 у справі №3-425/2018(6960/18) від 04 вересня 2019 року про те, що положення частини 3 статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України, на увагу не заслуговує, оскільки заборона звільнення працівника під час його тимчасової непрацездатності встановлена законодавцем лише в разі припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому вказане Рішення Конституційного Суду України ухвалено з питання контрактної форми праці, тобто «на усі трудові правовідносини» мається на увазі форма працевлаштування - строковий договір, безстроковий, контракт, але заборона звільнення під час тимчасової непрацездатності лише в разі припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а не за угодою сторін та за ініціативою працівника.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було взято до уваги та не досліджено показання свідків, які підтвердили факт змушення її до написання заяви про звільнення, оскільки зі сторони адміністрації було вчинено на неї тиск, що свідчить про відсутність з її сторони наміру до звільнення, на увагу не заслуговують, оскільки будь-яких доказів того, що зазначені нею свідки особисто були присутні при описаних нею подіях, ОСОБА_1 не надала.

Посилання ОСОБА_1 на те, що при написанні 23.04.2018 року заяви про звільнення на неї чинився тиск з боку власника ТОВ «А-Мега Авто» ОСОБА_5 , спростовуються тим, що після 23.04.2018 року вона виходила на роботу, виконувала свої обов`язки до 07.05.2018 року, тобто останнього робочого дня, а вже після звільнення, 13.06.2018 року написала власнику ТОВ «А-Мега Авто» ОСОБА_5 електронного листа, у якому будь-якої згадки про тиск на неї з боку останнього не згадувалось, а навпаки був написаний нею з відчуття поваги до нього ( а.с.177-182 том 2).

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при поданні позовної заяви про поновлення на роботі, ОСОБА_1 незаконність звільнення пов`язувала лише зі своєю тимчасовою непрацездатністю з 07.05.2018 року, будь-яких посилань позовна заява, про наявність тиску з боку керівництва під час написання заяви про її звільнення за угодою сторін, не містить.

Як убачається із матеріалів справи про поновлення на роботі, перша згадка про те, що написання ОСОБА_1 заяви від 23.04.2018 року про її звільнення за угодою сторін відбувалось під примусом, з`явилась 11.09.2018 року у відповіді ОСОБА_1 на відзив на позов про поновлення на роботі, наданий відповідачем (а.с. 141 том 2). До вказаної дати ОСОБА_1 про тиск на неї з боку керівництва про написання заяви про звільнення не заявляла ні суду, ні в правоохоронні органи, ні в Головне управління Держпраці у Київській області, до якого до речі вона зверталась про порушення законодавства про працю посадовими особами ТОВ «А-Мега Авто» 06.07.2018 року, про що свідчить відповідь управління, з якого не вбачається, що ОСОБА_1 заявляла про тиск на неї з боку керівництва при написанні нею заяви про звільнення (а.с. 152-153 том 1).

При цьому слід зазначити , що звернення до Головного управління Держпраці у Київській області написано ОСОБА_1 лише 06.07.2018 року, тобто вже після подачі нею позову про поновлення на роботі 07.06.2018 року.

Про начебто здійснений на неї тиск з боку керівництва при написанні заяви про звільнення, ОСОБА_1 зазначає у позовній заяві про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, яка була направлена нею 14.09.2018 року ( а.с. 2-3 том 1), проте як у позовній заяві про поновлення на роботі, поданій нею 07.06.2018 року, про це як на підставу незаконності звільнення не зазначала.

Усі вказані обставини у їх сукупності свідчать про надуманість указаної обставини з боку ОСОБА_1 , оскільки будь-яких достовірних доказів зазначеного нею подано не було, а хронологія описаних вище подій взагалі спростовує наявність факту про здійснення з боку керівництва тиску/примусу на ОСОБА_1 при написанні нею заяви про звільнення.

Не знайшло свого підтвердження і посилання ОСОБА_1 про те, що судом не вирішено вимогу про затримку відповідачем розрахунку за останній день роботи, оскільки судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 липня 2018 року, отримавши від ОСОБА_1 поштою листок непрацездатності серії АДІ № 243872 від 07.05.2018 року та листок непрацездатності серія АДІ № 196871 від 10.05.2018 року, на підставі рішення комісії із соціального страхування, на наступний день оплатив один день, 07.05.2018 року, листка непрацездатності серії АДІ № 243872 від 07.05.2018 року в сумі 1 186,54 грн..

Оскільки висновок суду першої інстанції про законність звільнення ОСОБА_1 відповідає нормам трудового права, то він правильно залишив без задоволення вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідну від основної вимоги.

Стосовно аргументів ОСОБА_1 про те, що висновок суду про відсутність у неї права на отримання на компенсацію соціальної відпустки, як матері одиначки не ґрунтується на вимогах закону, то слід зазначити наступне.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» визначено такий вид відпустки як соціальна, до якої зокрема віднесено і додаткову відпустку працівникам, які мають дітей (стаття 19 цього Закону).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

З наведеного вбачається, що одинока матір має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку.

Враховуючи, що даний закон не містить визначення на яку саме жінку розповсюджується статус одинокої матері, колегія суддів вважає , що застосуванню підлягає Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

Згідно зі ст. 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленному порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини ( ч. 1). Право на допомогу на дітей одиноким матерям (батькам) має мати (батько) дітей у разі смерті одного з батьків, які не одержують на них пенсію в разі втрати годувальника або соціальну пенсію ( ч. 2). Якщо одинока мати, одинокий усиновлювач, мати (батько) у разі смерті одного з батьків зареєстрували шлюб, то за ними зберігається право на отримання допомоги на дітей, які народилися чи були усиновлені до шлюбу, якщо такі діти не були усиновлені чоловіком (дружиною) ( ч. 3 ). Жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває в зареєстрованому шлюбі, але з якою вона веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, права на одержання допомоги, встановленої на дітей одиноким матерям, не має. При реєстрації цією жінкою шлюбу з особою, від якої вона має дітей, допомога на дітей, народжених від цієї особи, не призначається ( ч. 4 ).

При цьому слід акцентувати увагу на те, що у другій частині цієї статті йдеться про те, що за певних умов матір дитини отримує право на допомогу на дітей одиноким матерям також у разі смерті батька дитини ( шлюб між матір`ю дитини та батьком дитини не обов`язково мав бути зареєстрованим).

Статтею 18-2 цього Закону визначено чіткий перелік документів, які доводять, що жінка є одинокою матір`ю: витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану або довідка про народження, видана виконавчим органом сільської, селищної,міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою) або документ про народження, виданого компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку.

Крім зазначеного закону, визначення терміну «одинока матір» містить також Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06.11.1992 року, відповідно до пункту якої одинокою матір`ю є : жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Установлено, що при зверненні з заявою до суду про збільшення позовних вимог 27.09.2018 року, на підтвердження правомірності вимоги про стягнення компенсації за невикористану соціальну додаткову відпустку як одинокій матері в розмірі 14739,70 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку, ОСОБА_1 додала до заяви світлокопію довідки №452 від 26.12.2006 року №411904,411907/208 Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації , відповідно до змісту якої довідка видана ОСОБА_1 , дитина - ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що вона перебуває на обліку в УПСЗН по догляду за дитиною до 3-х р.; як одинока мати ст. 18-1, а також світлокопію свідоцтва про народження дитини Серія НОМЕР_1 , виданого 16.01.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками є: батько - ОСОБА_8 , мати - ОСОБА_1 ( а.с.147,148 том 2).

Як убачається із Особового листка з обліку кадрів ТОВ «А-Мега Авто», який заповнювався ОСОБА_1 особисто 01.08.2017 року при прийнятті на роботу, то у його пункті 9 «Сімейний стан у момент заповнення листка» зазначено, що вона розлучена, має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та батьків. Про те, що вона є одинокою матір`ю, ОСОБА_1 не зазначала ( а.с. 32 том 2).

Крім того, заповнюючи автобіографію 01.08.2017 року при прийнятті на роботу, ОСОБА_1 зазначила лише, що має сина ОСОБА_2 , 2006 року народження ( а.с. 164 том 2).

Наведене свідчить про те, що при прийнятті на роботу ОСОБА_1 не повідомляла роботодавця про те, що є одинокою матір`ю, унаслідок чого має право на соціальну додаткову відпустку.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 при прийнятті на роботу до ТОВ «А-Мега Авто» не повідомляла останнє про те, що є одинокою матір`ю, унаслідок чого мала би право на соціальну додаткову відпустку, відповідних документів не подавала, то у останнього був відсутній обов`язок щодо сплати грошової компенсації за всі не використані нею дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки.

Слід звернути увагу і на те, що про те, що вона мала право на соціальну додаткову відпустку, ОСОБА_1 заявила суду лише 27.09.2018 року, тобто навіть після подання другого позову про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки 14.09.2018 року, що розцінюється колегією суддів як спроба збільшити виплати за рахунок стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При цьому будь-яких доказів того, що до або після звільнення 07.05.2018 року ОСОБА_1 зверталась до відповідача з заявою про виплату їй грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки, остання не надала.

Оцінюючи надану ОСОБА_1 світлокопію довідки №452 від 26.12.2006 року №411904,411907/208 Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про те, що вона перебуває на обліку в УПСЗН по догляду за дитиною до 3-х р.; як одинока мати ст. 18-1, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вона не є достатнім доказом на підтвердження статусу «одинокої матері», оскільки датована 2006 роком, із цієї дати до 2018 року статус «одинокої матері» міг змінитись.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції посилається на те, що розірвання шлюбу не доводить факт відсутності участі батька у вихованні дитини, проте її шлюб був укладений із ОСОБА_10 , який був розірваний 2005 року, про що є відмітка в її паспорті, а дата народження дитини серпень 2006 року і прізвище батька, яке зазначено з її слів - ОСОБА_8 ..

Так, дійсно як убачається із світлокопії паспорта ОСОБА_1 її шлюб із ОСОБА_10 , розірвано 2005 року, а син ОСОБА_8 народився у серпні 2006 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте, відповідно до свідоцтва народження сина ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , його батьком є ОСОБА_8 .

Тобто, у даному випадку той факт, що запис про батька проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері, унаслідок чого вона мала б статус «одинокої матері», повинен підтверджуватись Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, так як відповідно до ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

При цьому, відповідно до 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» жінка, яка має дітей від особи, з якою вона не перебувала і не перебуває в зареєстрованому шлюбі, але з якою вона веде спільне господарство, разом проживає і виховує дітей, статусу «одинокої матері» не набуває, унаслідок чого особа, уважаючи, що має право на отримання соціальної додаткової відпустки повинна доводити той факт, що є жінкою, яка виховує і утримує дитину сама.

З наведеного вбачається, що належних та допустимих доказів того, що вона мала право на соціальну додаткову відпустку, ОСОБА_1 не надавала відповідачу ні під час роботи, ні після звільнення, як не надала їх і суду.

За вказаних обставин аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 на увагу не заслуговують.

Будь-яких порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які б призвели до безумовного скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідні зміни в сфері регулювання оплати судового збору відбулися внаслідок прийняття Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» (далі - Закон № 484-VІІІ). Цим Законом суттєво змінено ставки судового збору (стаття 4 Закону України «Про судовий збір»), зокрема й підвищено розмір ставок за подання апеляційних скарг, а також одночасно значно скорочено перелік суб`єктів, які звільняються від оплати судового збору (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»). Закон № 484-VІІІ набрав чинності з 1 вересня 2015 року.

На час подачі даного позову ( серпень 2018 року ) діяла нова редакція статті 5 Закону України «Про судовий збір», за якою справи «за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин», було виключено з категорії пільгових.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», пільги щодо сплати судового збору мають позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Як убачається з матеріалів справи, то позовними вимогами, за які п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено пільги є поновлення на роботі та стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку (складова фонду додаткової заробітної плати, як оплата за невідпрацьований час).

Інші заявлені позивачем вимоги не підпадають під категорію пільгових, а тому за них необхідно сплатити судовий збір у відповідності до Закону України «Про судовий збір».

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, у якому подається відповідна заява, скарга (січень 2018 року - 1762 грн., 0,4 його розміру - 704,80 грн., 5 розмірів - 8810,00 грн.).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Як убачається з матеріалів справи, то позов у оскаржуваній його частині складається з вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим судовий збір підлягає обчисленню сумою, яка стягується.

ОСОБА_1 судовий збір при поданні позову не сплачувала.

Згідно з Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо факт недоплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов`язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (стаття 191 ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 207 ЦПК ( п. 28).

На даний час ст. 88 ЦПК України 2004 року в редакції ЦПК 2017 року - ст. 141.

ОСОБА_1 при поданні даного позову судовий збір не сплачувала, судом апеляційної інстанції в ухвалі від 26.06.2019 року ухвалено питання про судові витрати вирішити за результатами розгляду її апеляційної скарги.

Позивач у позові просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку до дня винесення рішення, який за розрахунками суду складає 733 088,00 грн., унаслідок чого судовий збір при поданні позову підлягав сплаті в розмірі 7330,88 грн..

Підпунктом 6 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», визначено, що за подання апеляційної скарги на рішення суду, судовий збір справляється у розмірі 150 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Отже, при поданні апеляційної скарги судовий збір підлягав сплаті в розмірі 10 996,32 грн. (7330,88х150%).

Зважаючи на викладене, з ОСОБА_1 в доход держави підлягає стягненню 18 327 грн. 20 коп..

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків : НОМЕР_2 ) у доход держави судовий з бір у розмірі 18 327 грн. 20 коп..

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т. І. Ящук