Постанова
Іменем України

26 вересня 2019 року
м. Київ

справа № 466/5765/16
провадження № 61-21729св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддядоповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 січня 2017 року в складі судді Зими І. Є. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_1 просила скасувати пункт 4 наказу від 30 травня 2016 року № 108 в частині звільнення її з роботи, поновити її на роботі на посаді провідного бухгалтера фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 ; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.
Як на обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона працювала у відповідача на різних посадах з 20 червня 2002 року. На посаду провідного бухгалтера фінансово-економічної служби її було переведено 01 грудня 2011 року, а наказом від 31 травня 2016 року звільнено з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Вказане звільнення вважає незаконним з тих підстав, що роботодавцем було порушено вимоги Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Так, роботодавець не звертався за три місяці до первинної профспілкової організації та не повідомляв про наступне скорочення працівників. Крім того, на момент попередження її про звільнення з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, вона була головою первинної профспілкової організації в/ч НОМЕР_1 . Рішенням територіальної профспілкової організації № 3 професійної спілки працівників Збройних Сил України було відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача у зв`язку із скороченням чисельності працівників. Проте і ця відмова, і вимоги частини четвертої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» були проігноровані роботодавцем. Не було їй запропоновано і інші посади, які вона могла б зайняти, а свідомо пропонувались лише ті вакантні посади, які виключали можливість її працевлаштування. На вакантну посаду, яку вона могла б зайняти, було переведено іншого працівника. Такі дії відповідача вважає переслідуванням в зв`язку із здійсненням профспілкової діяльності, оскільки у неї неодноразово виникали конфлікти з командиром в/ч НОМЕР_1 при відстоюванні прав та інтересів членів профспілки. Внаслідок незаконного звільнення з роботи вона зазнала сильного душевного хвилювання, втратила засоби до існування, змушена докладати додаткових зусиль для відновлення нормальних життєвих зв`язків. З цих підстав просить стягнути з відповідача моральну шкоду. Також рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу просить допустити до негайного виконання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 січня 2017 року позов задоволено частково.

Скасовано пункт 4 наказу від 30 травня 2016 року № 108 в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного бухгалтера фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 .

Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 27 128,06 грн (сума вказана без врахування податків та обов`язкових платежів).

Стягнуто з в/ч НОМЕР_1 в користь держави 1 600,00 грн судового збору.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного бухгалтера фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 3 212,20 грн (без врахування податків та обов`язкових платежів).

В решті вимог відмовлено за безпідставністю.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 відхилено.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із порушенням вимог КЗпП України, а тому вимоги позивача в частині скасування пункту 4 наказу про звільнення з роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є підставними та підлягають задоволенню. Позов в частині відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню у зв`язку із недоведеністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в/ч НОМЕР_1 , посилаючись на недотримання вимог законодавства, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, складення висновків, які не відповідають матеріалам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасуватирішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 466/5765/16-цта витребувано її з Шевченківського районного суду м. Львова.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

06 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддядоповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не враховано, що згідно спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України № Д-322/2/1/2 дск від 20 лютого 2016 року (перелік змін до штату № 33/027), посада провідного бухгалтера фінансово-економічної служби, на якій перебувала ОСОБА_1 підлягала скороченню. Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 108 від 30 травня 2016 року працівника ЗСУ ОСОБА_1 провідного бухгалтера фінансово-економічної служби звільнено з посади з 31 травня 2016 року за скороченням штату (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України); виплачено їй вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку, компенсацію за невикористані відпустки за робочий період з 20 червня 2005 року по 19 червня 2006 року 19 днів, за період з 20 червня 2006 року по 19 червня 2007 року 12 днів, за період з 20 червня 2010 року по 19 червня 2011 року 31 день, за період з 20 червня 2011 року по 19 червня 2012 року 14 днів, за період з 20 червня 2015 року по 31 червня 2016 року 18 днів, всього за 94 дні. Скорочення чи зміни до штату чисельності працівників в/ч НОМЕР_1 відбувалось згідно функцій покладених виключно на Міністерство оборони України та Генеральний штаб Збройних Сил України, а не на керівництво військових об`єднань, з`єднань, частин, підрозділів, військових установ і навчальних закладів (командирів військових частин). Поновлення на посаді провідного бухгалтера фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 або призначення її на рівнозначну посаду здійснити неможливо у зв`язку із відсутністю вакантних посад.

Доводи інших учасників справи
У липні 2017 року ОСОБА_1 надіслала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, та такими, що базуються на нормах чинного законодавства України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що ОСОБА_1 з 20 червня 2002 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а з 01 грудня 2011 року була переведена на посаду провідного бухгалтера фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 , що стверджується записами у трудовій книжці (а. с. 5-7).

Згідно спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України № Д-322/2/1/2 від 20 лютого 16 року, скороченню підлягала посада провідного бухгалтера фінансово-економічної служби в/ч НОМЕР_1 , яку обіймала позивач.

Крім того, суди встановили і це не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 була головою профспілкової організації в/ч НОМЕР_1 до 12 травня 2016 року, що стверджується копією протоколу зборів за № 6 (а. с. 53).

28 березня 2016 року відповідач скерував позивачу ОСОБА_1 попередження про наступне скорочення займаної посади (а. с. 25).

В цей же день за № 773 (а. с. 26) було скеровано повідомлення про скорочення посади провідного бухгалтера фінансово-економічної служби, яку обіймала ОСОБА_1 на ім`я голови Територіальної профспілкової організації № 3 професійної спілки працівників ЗСУ.

Як вбачається із витягу із протоколу Територіальної профспілкової організації № 3 професійної спілки працівників Збройних Сил України від 07 квітня 2016 року, розглянувши вищезгадане подання, постановили не надати дозвіл на звільнення (а. с. 8). Підставою для такої відмови зазначено грубе порушення роботодавцем статей 39, 41, 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»; пункту 1 статті 40, статей 42, 43 КЗпП України та норм Галузевої Угоди між МО України та ЦК профспілки працівників Збройних Сил України на 2016-2018 роки.

30 травня 2016 року відповідачем було видано наказ № 108, згідно пункту 4 якого, працівника ЗСУ ОСОБА_1 , провідного бухгалтера фінансово-економічної служби, звільнено з посади 31 травня 2016 року за скороченням штату згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а. с. 37).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, таких як: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація підприємства, установи, організації, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Згідно з частиною третьою статті 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (зокрема структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).
Стаття 252 КЗпП України безпосередньо пов`язує можливість зміни умов трудового договору, оплату праці, звільнення працівника члена виборного профспілкового органу, з ініціативи роботодавця лише із наявністю попередньої згоди на таке виборного органу, членом якого є такий працівник, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки.
Таким чином, з врахуванням положень частини третьої статті 252 КЗпП України, статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення ОСОБА_1 за ініціативою адміністрації могло бути проведено при умові отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого вона є, а також вищого виборного органу цієї профспілки.

Крім того, скорочення штату працівників має відбуватися за процедурою, визначеною законодавством про працю.

Стаття 492 КЗпП України передбачає, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
За таких фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням доводів щодо невжиття належних заходів щодо переведення працівника на існуючі вакантні посади, є правильним висновок судів про поновлення позивача на роботі, а отже і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська