Красноокнянський районний суд Одеської області
Справа № 506/96/17
Провадження № 2/506/54/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2019 року с.м.т. Окни

Красноокнянський районний суд Одеської області

у складі головуючого судді Чеботаренко О.Л.

за участю секретаря судового засідання Нечитайло Є.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду в с.м.т. Окни цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Флора» до ОСОБА_1 про визнання дій протиправними, спонукання до виконання договірних зобовязань та стягнення збитків, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Флора» про визнання договору оренди землі недійсним, його скасування та скасування державної реєстрації договору оренди землі, -

В С Т А Н О В И В:

12 жовтня 2016 року ТОВ «Флора» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, спонукання до виконання договірних зобов»язань та стягнення збитків.

Ухвалами Красноокнянського районного суду від 13 жовтня 2016 року, 24 жовтня 2016 року та 14 листопада 2016 року позовна заява була залишена без руху.

25 листопада 2016 року було відкрите провадження у вказаній справі.

20 грудня 2016 року відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було подано зустрічну позовну заяву про визнання договорів оренди землі недійсними, їх скасування та скасування державної реєстрації договорів оренди землі.

05 січня 2017 року ТОВ «Флора» були подані заперечення на зустрічний позов.

22 лютого 2017 року провадження по справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 за первісним позовом та позовних вимог ОСОБА_4 за зустрічним позовом було зупинено, у звязку зі смертю ОСОБА_4 до залучення до участі у справі правонаступника, та в цій частині матеріали справи були виділені в окреме провадження.

Ухвалами від 18 жовтня 2017 року та від 17 листопада 2017 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_4, як відповідача за первісним позовом та як позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1.

24 листопада 2017 року провадження по справі було зупинено, у звязку з призначенням судово-почеркознавчої експертизи.

17 квітня 2018 року провадження по справі поновлено і справа призначена до розгляду.

20 квітня 2018 року по справі призначено повторну судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі.

У звязку з надходженням до суду клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, 26 червня 2018 року провадження по справі поновлено, для вирішення питання про витребування доказів.

Після вирішення питання про витребування доказів, 04 липня 2018 року провадження по справі зупинено.

Після надходження до суду висновку експерта, 26 листопада 2018 року провадження по справі поновлено та призначено підготовче судове засідання.

12 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач за первинним позовом ТОВ «Флора» обґрунтовував свої вимоги тим, що 01 січня 2006 року між ТОВ "Флора" та ОСОБА_4 був укладений договір оренди земельної ділянки №159, площею по 5.51 га, строком дії 15 років.

Вказаний договір 20 листопада 2007 року був зареєстрований Красноокнянським відділом Одеської регіональної філії центру ДЗК. Позивач зазначив, що ТОВ "Флора" свої обов'язки відповідно до зазначеного договору виконує в повному обсязі, однак ОСОБА_4 у серпні 2016 року було грубо порушено обовязки орендодавця, передбачені ст.24 Закону України «Про оренду землі», шляхом створення перешкод позивачу у користуванні орендованою земельною ділянкою шляхом встановлення межових знаків та самовільного обробітку вказаної земельної ділянки. Внаслідок протиправних дій відповідача по невиконанню умов договору оренди землі та самовільного зайняття земельної ділянки позивачу ТОВ «Флора» було завдано збитків, так як термін дії договору закінчується у 2022 році і ТОВ «Флора», плануючи свою господарську діяльність на вказаний період, з метою покращення майбутніх врожаїв на земельну ділянку були внесені мінеральні добрива з пролонгованим терміном дії, на що було витрачено по 2345,41 грн. на кожен гектар. Тому позивач просив визнати дії ОСОБА_4, які полягають у перешкоджанні ТОВ «Флора» у реалізації передбаченого законом права оренди протиправними, зобовязати ОСОБА_4 належним чином виконувати п.29 договору оренди та стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ще двох осіб, матеріали щодо яких розглядалися в окремому провадженні, збитки, спричинені внаслідок протиправного захоплення земельних ділянок в розмірі 33915,60 грн.. В подальшому позивачем були зменшені та уточнені позовні вимоги в частині стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ще двох осіб, матеріали щодо яких розглядалися в окремому провадженні, збитків, які складаються із шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки в розмірі 22619,84 грн., яку розраховано відповідно до «Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу», яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року №963.

Зустрічні позовні вимоги щодо визнання договору оренди землі недійсним, його скасування та скасування державної реєстрації договору оренди землі відповідач ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що вона з ТОВ «Флора» уклала договір оренди землі 05 вересня 2000 року строком на 15 років, строк дії якого закінчився 05 вересня 2015 року. Іншого договору оренди вона не укладала та не підписувала. Отримавши екземпляр договору оренди від 01 січня 2006 року, вона виявила, що вказаний договір нею не укладався і не підписувався, тобто вказаний договір був укладений без її згоди та волевиявлення, і строк дії цього договору - 15 років. Знаючи, що строк дії договору від 05 вересня 2000 року закінчився у вересні 2015 року, уже в лютому 2016 року вона звернулася до ТОВ «Флора» з листом, у якому повідомила, що бажає забрати належну їй земельну ділянку для самостійного оброблення землі. Однак у березні 2016 року ТОВ «Флора» листом повідомило, що договір оренди є діючим, так як не закінчився термін договору, а тому підстав для розірвання договору та повернення земельної ділянки немає. Вважаючи, що вказана відмова в поверненні земельної ділянки є незаконною через відсутність її волевиявлення на укладення договору оренди від 01 січня 2016 року, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) просила договір оренди землі №159 від 01 січня 2006 року визнати недійсними, скасувати його, а також скасувати державну реєстрацію вказаного договору оренди землі.

Представник позивача за первинним позовом (відповідача за зустрічним позовом) подала заперечення на зустрічний позов, в яких посилалася на те, що зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. У постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що при розгляді спорів про переукладення договорів оренди землі суди повинні враховувати, що згідно з пунктом 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року №5, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акту на право приватної власності на землю, особа набуває статусу власника земельної ділянки, у звязку з чим змінюється обєкт оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної ділянки припиняється. Державні акти на право власності на земельні ділянки були отримані відповідачами у 2004 році, тому саме з 2004 року договори оренди земельних паїв, укладених на підставі сертифікатів на право на земельну частку (пай) припинили чинність. Саме тому договори оренди переукладались з усіма орендодавцями ТОВ «Флора», в тому числі і з ОСОБА_4 Твердження ОСОБА_4 про те, що вона не знала про існування договору від 01.01.2006 року та не підписувала його, не відповідає дійсності, так як до договору долучено пакет документів: ксерокопії паспорту та коду власника земельної ділянки, державного акту на право власності на земельну ділянку, акту про передачу та прийом земельної ділянки, а також оригінал акту приймання-передачі земельної ділянки між власником та ТОВ «Флора». Тому, оскільки державний акт ОСОБА_4 отримано у 2004 році, то надати зазначені документи при укладенні договору оренди у 2006 році могла лише сама ОСОБА_4 У 2010 році було укладено додаткову угоду, відповідно до якої була збільшена орендна плата. ОСОБА_4 щорічно отримувала орендну плату своєчасно та в повному обсязі. При цьому, її розмір суттєво відрізнявся від суми, вказаної в договорах оренди від 2000 року. Тому твердження ОСОБА_4 про те, що у 2006 році вона не укладала договір оренди земельної ділянки та не знала про його існування, не відповідає дійсності.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_5 наполягала на задоволенні первісного позову у повному обсязі та не визнала зустрічний позов, підтвердивши доводи, викладені у позовній заяві та запереченнях на зустрічний позов, посилаючись на те, що позивачем за первинним позовом належним чином виконувалися всі умови договору оренди, укладеного з ОСОБА_4: орендна плата виплачувалась своєчасно і навіть раніше визначеного договором строку виплати та у розмірах, не менших, ніж зазначено у договорах оренди, з урахуванням індексації; всі умови договору були відомі орендодавцю, так як вона другий екземпляр договору отримала своєчасно, перед цим надавши адміністрації ТОВ «Флора» всі необхідні документи (державні акти, копії паспортів). При цьому, очевидним є те, що ОСОБА_4 було відомо про укладення договору в 2006 році, так як у 2000 році договори оренди земельного паю підписувалися на підставі сертифікатів, тоді як у 2004 році ОСОБА_4 отримала державний акт на земельну ділянку та паспорт у 2006 році, і, добровільно надавши власні документи, погодилася на укладення договору оренди землі. У 2016 році від ОСОБА_4 та інших орендодавців до ТОВ «Флора» надійшли заяви про закінчення договорів оренди та бажання самим обробляти землю, а після збору урожаю почали відділяти свої земельні ділянки. Так як у 2006 році договір оренди був переукладений, то дії ОСОБА_4 незаконні та порушують п.29 договору оренди землі, тому первісний позов просила задовольнити.

В подальшому представник позивача ТОВ «Флора» в судове засідання не зявилась, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Тому справа розглянута у відсутність представника позивача , що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України.

Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_4, а в подальшому ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_6 позов не визнав та пояснив, що дійсно з вересня 2016 року ОСОБА_4 почала самостійно обробляти свою земельну ділянку, так як строк дії договору, який вона уклала у 2000 році, вже скінчився, а будь-яких інших договорів вона не підписувала. Про існування договору оренди землі від 2006 року їй не було відомо, тому вона і забрала свою земельну ділянку. При цьому представник зауважив, що ОСОБА_4, як юридично необізнана проста людина, дійсно могла принести в адміністрацію ТОВ «Флора» свої оновлені особисті документи, як то державний акт, паспорт, довіряючи їх юридичній особі, з якою саме у 2000 році уклала договір оренди земельного паю і отримувала орендну плату, вважаючи що отримує її за договором оренди від 2000 року. Однак договору оренди землі у 2006 році вона не підписувала, її волевиявлення на укладання нового договору оренди не було, а тому вказаний договір оренди від 01 січня 2006 року слід визнати недійсними, скасувати та скасувати його державну реєстрацію.

В подальшому відповідач та його представник в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. Відповідачу неодноразово направлялися судові повістки про виклик в судове засідання за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, а також за адресою його фактичного місця проживання, яка була повідомлена його представником, однак до суду повернулися конверти з довідками Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.246, 248, 251, 252/.

При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

З урахуванням викладеного, суд визнає причини неявки відповідача неповажними і тому справа в частині позовних вимог за первісним позовом розглянута у його відсутність в порядку п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оглянувши справу №506/628/16-ц (з якої позовні вимоги, які стосуються ОСОБА_4, було виділено в окреме провадження), суд прийшов до наступного.

Судом були встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч.1.2 ст.202 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частин 1, 3 даної норми матеріального права , зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч.2 ст.792 ЦК України, майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі», під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Ч.4 ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладання договору оренди), передача обєктів оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання передачі.

Встановлено, що на момент укладення договору оренди ОСОБА_4 була власником земельної ділянки, площею 5,51 га з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», кадастровий номер :01:004:0069, яка розташована на території Красноокнянської (Окнянської) селищної ради Красноокнянського (Окнянського) району Одеської області, що посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ОД №061638, виданим 05 жовтня 2004 року на підставі розпорядження Красноокнянської РДА Одеської області від 15 червня 2004 року №155/А-2004 (а.с.31).

Згідно договору оренди землі №159 від 01 січня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Флора» в особі голови ТОВ ОСОБА_7, ОСОБА_4 передала в оренду на 15 років земельну ділянку, площею 5,51 га цільового призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», розташовану в с.Флора, належну їй згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ОД №061638, виданого 05 жовтня 2004 року. Договір зареєстровано у Красноокнянському відділі Одеської регіональної філії центру ДЗК 20 листопада 2007 року за №61 (а.с.7-8).

Крім того, 18 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Флора» було укладено Додаткову угоду до вищевказаного договору оренди землі /а.с.10/.

08 січня 2017 року ОСОБА_4 померла /а.с.56/.

Відповідно до ст. ст.1216,1218 ЦК України , спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) і до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так як спірні правовідносини допускають правонаступництво, а згідно копії спадкової справи №06/2017, відкритої до майна померлої 08 січня 2017 року ОСОБА_4, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД №061638 та яку остання за договором оренди землі №159 від 01.01.2006 року, правовідносини за яким є предметом розгляду по даній справі, передала в оренду ТОВ «Флора», отримав ОСОБА_1, то останнього, як правонаступника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4, ухвалами суду залучено до участі у даній справі.

При цьому слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст.33 ЗУ « Про оренду землі» / в редакції, яка діяла на час укладення договору/ ,перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Позивачем ТОВ «Флора» надано акт від 18.08.2016 року про самовільне встановлення ОСОБА_4 межових знаків та оброблення земельної ділянки №237 на полі №35 /а.с.14/ .

Представник відповідача не заперечував щодо факту встановлення межових знаків та самостійного оброблення вказаної земельної ділянки.

Відповідно до пункту 29 вищевказаного договору оренди, обовязки орендодавця визначаються відповідно до Закону України «Про оренду землі» .

Відповідно до ст.24 ЗУ «Про оренду землі» /в редакції станом на 01.01.2006 року/, орендодавець зобов'язаний:

- передати в користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору оренди;

- при передачі земельної ділянки в оренду забезпечувати відповідно до закону реалізацію прав третіх осіб щодо орендованої земельної ділянки;

- не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою;

- відшкодувати орендарю капітальні витрати, пов'язані з поліпшенням стану об'єкта оренди, яке проводилося орендарем за згодою орендодавця;

- попередити орендаря про особливі властивості та недоліки земельної ділянки, які в процесі її використання можуть спричинити екологічно небезпечні наслідки для довкілля або призвести до погіршення стану самого об'єкта оренди.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_4 не виконала умов договору та вимог закону та до закінчення строку дії договору фактично самовільно приступила до використання спірної земельної ділянки.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі», орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об'єднаннями та організаціями.

Права орендаря, як щодо усунення перешкод у користуванні землею, так і щодо стягнення збитків, захищаються нормами ст.27 Закону України «Про оренду землі». При цьому захист прав орендаря даний Закон (ст.28) розповсюджує і на випадки, коли права орендаря порушуються і самим власником земельної ділянки. В свою чергу ст.24 Закону України «Про оренди землі» зобовязує власника земельної ділянки не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Тому суд прийшов до висновку, що вимоги позивача за первісним позовом в частині зобовязання відповідача як власника земельної ділянки не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою, підлягають задоволенню.

У випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 ЗК України, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК України особами, що її заподіяли.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами ст.1166 ЦК України, відповідно до частин 1 якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності їх вини.

Частинами 1 та 2 ст.22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Із роз'яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року №6 вбачається, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Як встановлено вище, орендована земельна ділянка неправомірно, всупереч вимог закону та умов договору оренди, самовільно використовувалася власником земельної ділянки, що перешкоджало орендарю користуватися земельною ділянкою, чим останньому було заподіяно збитки.

При цьому, що стосується відшкодування збитків, обрахованих позивачем самостійно відповідно до «Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року №963 із подальшими змінами (надалі Методики), то пунктом 7 Методики передбачено, що розрахунок розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам проводиться територіальними органами Держгеокадастру на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 2000 р. №1619.

Вказаними органами відповідний розрахунок не проводився, а належним доказом завдання шкоди як землекористувачу самостійно проведений розрахунок визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, суд визнати не вважає за можливе і тому у цій частині у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_1 слід стягнути на користь позивача, пропорційно задоволеним позовним вимогам, виходячи з того, що відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Посилання представника відповідача на те , що договір оренди не був підписаний ОСОБА_4, не можуть бути взяті до уваги, так як будь-яких належних доказів цьому відповідачем надано не було.

При цьому судом не може бути залишено поза увагою те, що за клопотанням представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) для перевірки доводів ОСОБА_4 щодо непідписання нею оспорюваного договору оренди землі ухвалою Красноокнянського районного суду було призначено судову почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта №533-П від 23.03.2018 року судово-почеркознавчої експертизи, проведеної експертом Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, відповісти на питання «Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі №159 від 01 січня 2006 року самою ОСОБА_4 чи іншими особами?», не виявляється можливим, у звязку із встановленням збіжних та розбіжних ознак /а.с.166-171/.

В подальшому за клопотанням представника відповідача (позивача за зустрічним позовом), судом була призначена повторна судово-почеркознавча експертиза.

Як вбачається з висновку експерта №18-1955 судово-почеркознавчої експертизи від 01.11.2018 року, проведеної судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі №159 від 01 січня 2006 року виконано самою ОСОБА_4, а не іншою особою /а.с.225-230/.

Ч.2 ст.207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Доказів укладення зазначеного договору ОСОБА_4 під примусом, в порушення ст.81 ЦПК України, відповідачем суду не надано.

При цьому, ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Будь-яких доказів недійсності вищезазначеного договору відповідачем надано не було, і тому договір оренди землі підлягає належному виконанню сторонами.

Що стосується зустрічного позову про визнання договору оренди недійсним, то судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1, будучи належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, повідомленим про день та час розгляду справи, повторно не зявився в судове засідання без поважних причин та від нього не надходила заява про розгляд справи за його відсутності. /а.с.246, 248, 251, 252/.

При цьому, як було зазначено вище, судові повістки поверталися із позначкою «за вказаною адресою не проживає».

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Смірнов проти України» від 08.11.2005 року зазначив, що в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач, не повідомивши суду про своє нове місце проживання, не зявляючись до суду та не цікавлячись долею поданого ним позову, зловживає наданими йому правами і не виконує покладені на нього процесуальні обовязки та втратив інтерес до провадження у своїй справі, а тому, відповідно до вимог ч.5 ст.223, п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Флора» про визнання договору оренди землі недійсним, його скасування та скасування державної реєстрації договору оренди землі слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 76-81, 133, 141, 257, 259, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Флора» (місцезнаходження с.Флора Окнянського району Одеської області, ) задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1), як правонаступника ОСОБА_4, яка померла 08 січня 2017 року, не вчиняти дій, які перешкоджають Товариству з обмеженою відповідальністю «Флора» користуватися орендованою відповідно до договору оренди №159 від 01 січня 2006 року земельною ділянкою.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Флора» судові витрати у сумі 1378 грн.

У задоволенні іншої частини позову ТОВ «Флора» відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ «Флора» про визнання договору оренди землі недійсним, його скасування та скасування державної реєстрації договору оренди землі залишити без розгляду.

Відповідно до п.п.15.5) п.1 Перехідних положень ЦПК України, на рішення може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Красноокнянський районний суд або безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 березня 2019 року.

СуддяОСОБА_8