Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 405/6877/16-ц

провадження № 61-26774св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (судді-доповідача),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» , в особі представника - Семеняки Олени Анатоліївни, на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року, у складі суддів: Дьомич Л. М., Голованя А. М., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку з тривалим невиконанням грошового зобов'язання.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2011 року з ОСОБА_1, як спадкоємця боржника ОСОБА_3, на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 79 427 грн 64 коп.

Вказане рішення суду відповідачем добровільно не виконано, сума заборгованості сплачувалася частинами в порядку виконавчого провадження, останній платіж було здійснено 23 листопада 2015 року.

З урахуванням викладеного, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 82 720 грн 94 коп. та 3% річних в сумі 38 099 грн 83 коп., а всього 120 820 грн 77 коп., які банк зазнав через тривале невиконання рішення суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року у складі головуючого судді Шевченко І. М., позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 120 820 грн 77 коп., з яких інфляційні втрати в розмірі 82 720 грн 94 коп. та 38 099 грн 83 коп. - 3% річних. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, який прострочив виконання грошового зобов'язання має сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що між сторонами після ухвалення рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором не виникли зобов'язальні правовідносини. Крім того, правовідносини які виникають з приводу виконання судового рішення, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», й до них не можуть застосовуватися норми статті 625 ЦК України, які передбачають цивільно-правову відповідальність. Отже, суд першої інстанції неправильно ототожнив обов'язок, який виник у відповідача у зв'язку з виконанням судового рішення, із грошовим зобов'язанням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У листопаді 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» через свого представника Семеняку О. А. подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахувавши положення статей 11, 625 ЦК України, дійшов помилкового висновку про те, що цивільні права і обов'язку не можуть виникати з рішення суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним судом заперечень (відзивів) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 20 жовтня 2006 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Кіровоградського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 586, згідно якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 29 359, 80 доларів США зі сплатою 11,5 річних строком до 20 жовтня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, її спадкоємцями першої черги є батько ОСОБА_1, мати ОСОБА_5, донька ОСОБА_6

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2011 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до спадкоємців боржника ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 586 від 20 жовтня 2006 року в розмірі 79 427 грн 64 коп. У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.

Добровільно вказане рішення суду відповідач ОСОБА_1 не виконав, погашав суму боргу в порядку виконавчого провадження частками, останній платіж здійснив 23 листопада 2015 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань. Грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов'язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку із стягненням заборгованості за кредитним договором, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, правовий аналіз норм статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Суд апеляційної інстанції на вказані вимоги закону уваги не звернув та не врахував, що предметом позову у цій справі є стягнення інфляційних втрат та 3 % річних (частина друга статті 625 ЦК України), нарахованих за період невиконання грошового зобов'язання, а саме сплати заборгованості за кредитним договором, стягнутою на підставі судового рішення, а тому дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 625 ЦК України.

За вказаних обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення статей 212-215 ЦПК України 2004 року не встановив в повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не перевірив доводів позивача та заперечень відповідачів та дійшов висновку про задоволення позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача суми, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, суд першої інстанції жодним чином не перевірив правильності розрахунку інфляційних втрат та 3% річних, які значно перевищують розмір заборгованості, стягнутої за рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2011 року. Суд першої інстанції, беручи до уваги розрахунок, наданий позивачем не звернув уваги, що має місце фактично подвійне нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу. Неправильним є й порядок нарахування таких сум.

Крім того суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідач ОСОБА_1 є недієздатним та над ним призначено опікуна - ОСОБА_7 (а.с. 40).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 12 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 жовтня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов