ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/1985/18 Головуючий суддя І інстанції Баркова Н.В.
Провадження № 22-ц/818/1126/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про стягнення плати за користування житлом
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Кіся П.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, за комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В :

Квартирно-експлуатаційний відділ (КЕВ) м. Харкова, зазначаючи про те, що він є підрозділом Збройних Сил України, 19.04.2018 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у розмірі 45 576,28 грн. та стягнення з боржників судового збору.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.03.2018 КЕВ м. Харків відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим КЕВ м. Харків звернувся до суду в позовному порядку.
Згідно акту прийняття-передачі основних засобів від 29.12.2006 гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 , передано від Харківського університету Повітряних Сил імені Кожедуба на баланс КЕВ м. Харків.
В цьому гуртожитку мешкають військовослужбовці та члени їх сімей. КЕВ м. Харків відповідно до своїх завдань та повноважень щомісячно нараховує мешканцям зазначеного будинку плату за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та плату за комунальні послуги, які були спожиті ними впродовж місяця.
З 27.10.1998 та дотепер в кімн. АДРЕСА_2 , житловою площею 26,79 кв. м. на підставі свого рапорту проживає військовослужбовець ЗСУ ОСОБА_1 та члени його сім`ї: дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , 1999 р.н., та малолітній син ОСОБА_4 , 2007 р.н.
Згідно із розрахунком заборгованості по особовому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 заборгованість за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій та комунальні послуги за період з 01.01.2015 по 01.12.2017 становить 45 576,28 грн.
Протягом зазначеного вище періоду скарг з приводу ненадання чи неналежного надання послуг від боржників на адресу позивача не надходило. Позивач зі свого боку продовжує виконувати свої обов`язки та забезпечує надання боржникам житлово-комунальних послуг, оскільки, відповідно до ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу на проведення ремонтних і профілактичних робіт, ліквідації аварії та її наслідків.
Враховуючи наведене, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом.
Відповідачами подано до суду відзив на позовну заяву, а також додатки, в яких вони посилались на те, що між сторонами не укладено договору про надання житлово-комунальних послуг, наданий позивачем розрахунок заборгованості перебільшує показники спожитої відповідачами електроенергії, крім того позивачем пропущений строк позовної давності.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на викладені у відзиві обставини, однак підтвердив факт його проживання і реєстрації разом з родиною за вказаною у позові адресою, при цьому зазначив, що на даний час там він не проживає, не є військовослужбовцем, працює в « ОСОБА_5 », пішов від дружини, в гуртожитку залишились його речі, за комунальні послуги не сплачує, з питанням про зняття з реєстрації за даною адресою він не звертався, оскільки йому нема куди реєструватись за іншою адресою.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, подали через канцелярію суду заяви про розгляд справи у їх відсутність.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року частково задоволено позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, за комунальні послуги.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, за комунальні послуги 41 637 (сорок одну тисячу шістсот тридцять сім) гривень 46 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків судові витрати у вигляді судового збору в розмірі по 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 23 копійки з кожного окремо.
В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги зазначено, що при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права внаслідок неповного встановлення обставин, що мають значення для справи, неправильного дослідження та оцінки доказів.

Вказано, що позивачем не було доведено факту проживання відповідачів саме у кімнатах 508-510, оскільки матеріали справи містять суперечливі докази стосовно проживання сім`ї у кімнатах 508-510, 506 та 711. Послались на те, що позивачем не доведено надання комунальних послуг відповідачам.

КЕВ м. Харкова суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Обґрунтовуючи відзив, зазначено, що доводи скарги жодним чином не спростовують висновки районного суду. Вказано, що облік заборгованості відповідачів перед позивачем ведеться на підставі Наказу «Про затвердження Положення про гуртожитки». Послався на те, що факт користування відповідачами кімнатами 508-510 був визнаний ОСОБА_1 в суді першої інстанції. Зазначив, що Акт обстеження житлових умов відповідачів складений комісією ХНУПС, оскільки ОСОБА_1 проходив там службу. Вказав, що єдиною житловою будівлею, яка є гуртожитком за адресою АДРЕСА_1 є саме гуртожиток, в якому проживають відповідачі. Ця будівля внесена до єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно за літерою «В-9» лише в лютому 2018 року у зв`язку із великим обсягом нерухомого майна державної форми власності, що підлягало реєстрації.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст позову та його ціну, без повідомленням учасників справи.
Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.03.2018 відмовлено у прийняті заяви Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та комунальних послуг, оскільки із заяви про видачу судового наказу вбачається спір про право у зв`язку з пропуском позовної давності.
Згідно акту прийняття-передачі основних засобів від 29.12.2006 гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 , передано від Харківського університету Повітряних Сил імені І. Кожедуба на баланс Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків (а. с. 21).
На підставі рапорту ОСОБА_1 (а. с. 11) на засіданні житлової комісії військової частини ХІВПС 16.01.2001 року вирішено надати військовослужбовцю Збройних Сил України сержанту ОСОБА_1 та членам його родини дружині ОСОБА_2 , сину ОСОБА_3 для проживання житлову площу за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з протоколу № 3 засідання житлової комісії (а. с.10).
Відповідно до довідки з місця проживання про склад родини та реєстрацію від 26.02.2018 року за № 1081 ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_2 , їх син ОСОБА_3 , 1999 р.н., та їх неповнолітній син ОСОБА_4 , 2007 р.н., постійно проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9).
Згідно із розрахунком заборгованості по особовому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 , заборгованість станом на 01.12.2017 за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій та комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_3 , за період з 01.01.2015 по 01.12.2017 становить 45576,28 грн. (а. с. 12-13). Розрахунок зроблено на підставі відповідних встановлених тарифів, розмір яких ніким не оскаржувався (а. с.14-20).
Відповідачі, отримуючи надані їм послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та комунальні послуги, несвоєчасно їх оплачували, що визнано відповідачем ОСОБА_1 в судовому засіданні, у зв`язку з чим за ними утворилась заборгованість за дані послуги за 01.01.2015 по 01.12.2017 в розмірі 45 576,28 грн. При цьому жодні з представлених відповідачем доказів не свідчать про неправильність наданих суду розрахунків, або безпідставність позовних вимог про стягнення заборгованості.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що наявні законні підстави для стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.05.2015 року по 01.12.2017 року у розмірі 41 637,46 грн., тобто в межа строку позовної давності, оскільки ними не виконувались обов`язки зі сплати вартості таких послуг вчасно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За правилами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно недоведеності позивачем факту проживання відповідачів у кімнатах 508-510 гуртожитку, оскільки вказана обставина була визнана відповідачами у їх відзиві на позовну заяву (а. с. 41) та поясненнях ОСОБА_1 в судовому засіданні суду першої інстанції, що знайшло своє відображення в оскаржуваному рішенні суду.
Відповідачами в апеляційній скарзі не було доведено, що вказана обставина у суді першої інстанції ними була визнана не добровільно.
Відповідно до вимог статті 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно із положеннями статті 68 Житлового кодексу України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.
Згідно статті 162 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.
Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII) житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону № 2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у аналогічній за обставинами справі № 6-2951цс15.

З урахуванням положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скарги про те, що відсутні підстави для стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги з огляду на не укладених договорів на їх постачання, оскільки відповідачами в порушенням вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було доведено того факту, що ними фактично не отримувались або отримувались не в повному обсязі чи неналежної якості зазначені послуги.

Статтею 14 Закону № 2189-VIII передбачено поділ житлово-комунальних послуг залежно від порядку затвердження цін тарифів. Затвердження цін та тарифів на житлово-комунальні послуги віднесено до повноважень органу місцевого самоврядування; за статтею 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, а розмір плати розраховується, виходячи з розміру встановлених цін (тарифів) та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідачами всупереч процесуального обов`язку, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не було спростовано наявного у справі розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та не було надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, ст.ст. 76-80 ЦПК України, про те, що вони споживали комунальні послуги у обсязі меншому, ніж про це зазначив позивач.

Судом апеляційної інстанції, відхиляються посилання відповідачів в доводах скарги на лист Начальника КЕВ. м. Харкова від 29.05.2018 за №3153 на підтвердження своїх заперечень проти позову про те, що позивач визнав факт їх не проживання у кімнатах 508 510 гуртожитку. Згідно вказаного листа, у відповідь на звернення ОСОБА_1 з клопотанням про видачу довідки з місця проживання про склад родини та реєстрацію за адресою: АДРЕСА_4 , яке надійшло до КЕВ 23.05.2018, йому було відмовлено у наданні такої довідки. При цьому начальник КЕВ послався на те, що за вказаною адресою існує велика заборгованість за поживання комунальних послуг, що не підтверджує факт мешкання родини заявника (а. с. 45). Оскільки таке посилання має вірогідний характер і ґрунтується на припущенні, вказаний документ не можна вважати достовірним доказом не проживання відповідачів за вказаною адресою.

В матеріалах справи міститься витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано право власності Держави Україна в особі Міністерства Оборони України на житловий будинок (гуртожиток) літ. «В-9» (а. с. 91).

Актом прийняття-передачі основних засобів від 29.12.2006 гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 , передано від Харківського університету Повітряних Сил імені І. Кожедубана баланс Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків.
Нормами п. 7 розділу ІІІ Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 «Про затвердження Положення про гуртожитки», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 03 липня 2015 року за № 778/27223, який був чинним на час ухвалення оскаржуваного рішення, та втратив чинність 02.01.2019, особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку.

Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку.

Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Вказане спростовує твердження відповідачів про те, що у КЕВ м. Харкова відсутність підстави для стягнення з них заборгованості.
До ухвалення рішення по суті спору відповідачами була зроблена заява про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 01.01.2015 по 01.12.2017 в сумі 45 576,28 грн.

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з вимог ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за період з 01.01.2015 року по 18.04.2015 року включно пред`явлені поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові в цій частині.

Таким чином, суд належним чином обґрунтував і вмотивував свій висновок про стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги з 01.05.2015 по 01.12.2017 у сумі 41 637,46 грн.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 лютого 2019 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

П.В. Кісь.