ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 717/1140/15-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Андрушків С.П.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Туржанського В.В., повний текст якого виготовлено 14 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 18 вересня 1992 року по 10 лютого 2015 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, а саме 29 березня 2007 року ОСОБА_2 було отримано свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю молодіжно-розважального комплексу з підвальним приміщенням, загальною площею 486,5 кв.м, по АДРЕСА_2, яка відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи те, що шлюб між ними розірвано, право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за чоловіком, ОСОБА_1 просила суд його поділити і визнати за нею право власності на 1/2 частини.

Справа розглядається після скасування судових рішень першої та апеляційної інстанцій вдруге.

Останнім рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку нежитлової будівлі

Провадження №22-ц/822/196/19 Категорія 5

молодіжно-розважального комплексу з підвальним приміщенням позначеного літ. «А-2», загальною площею 486,5 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_2.

Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду третя особа ТОВ «ФК «Форінт» подало апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неправильне дослідження та оцінку судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом не були досліджені питання джерел придбання спірного приміщення та зазначає, що при поділі майна враховуються увесь обсяг набутого подружжям майна та борги подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Посилається на те, що спірне майно подружжя є предметом іпотеки у відповідності до договору іпотеки №014/05/240/659 від 28.04.2007 року, який було укладено між ОСОБА_2 та АТ «Райффайзен Банк Аваль», а також перебуває під арештом, що унеможливлює будь-які зміни власника та форми власності на нього.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що спірне майно було придбане ОСОБА_2 за кошти від своєї підприємницької діяльності і не в інтересах сім'ї. Відтак, суд вважає, що відсутні підстави для застосування правової позиції, закріпленої у постанові ВСУ від 18 травня 2016 року по справі №6-1327цс15, а посилання третьої особи ТОВ «ФК «Форінт» на зазначену обставину є припущенням.

Такий висновок суду є помилковим тому, що ґрунтується на неправильному застосуванні норм права, що регулює спірні правовідносини, та невірній оцінці доказів та висновків по справі в супереч вказівок суду касаційної інстанції, що нівелює принцип верховенства права особи, права якої порушені.

Відповідно до положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 61 СК України передбачає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

У пункті 23 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пункт 24 зазначеної Постанови передбачає, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що спірне майно придбане за спільні кошти подружжя, а протилежне з боку апелянта не доведено, належних та допустимих доказі не надано, що спростовує посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 отримав кредитні кошти як фізична особа-підприємець та використав їх для підприємницької діяльності, а не в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною 5 ст.13 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі ст.12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що з 18 вересня 1992 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2015 року.

29 березня 2007 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на нежитлову будівлю молодіжно-розважального комплексу з підвальним приміщенням, загальною площею 486,5 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_2, а 04 квітня 2007 року зареєстрував своє право власності на вказане нерухоме майно.

Таким чином, набуття майна у спільну сумісну власність чинним сімейним кодексом презюмується, а апелянтом не доведено протилежного, а саме набуття майна за особисті кошти ОСОБА_2

В подальшому, з матеріалів справи вбачається, що 27 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 67 000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом 13 % річних з кінцевим терміном повернення 26 квітня 2017 року ().

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором, між сторонами 28 квітня 2007 року було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку ОСОБА_2 передав належну йому на праві власності нежитлову будівлю молодіжно-розважального комплексу з підвальним приміщенням, загальною площею 486,5 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_2 (а.с.106-108 т.1).

Також, з нотаріально посвідченої заяви від 28.04.2007 року вбачається, що ОСОБА_1 надала згоду на передачу в іпотеку ОСОБА_2 нажитої ними під час шлюбу нежитлової будівлі під АДРЕСА_2 (а.с.49 т.3), отже подружжя з дотриманням вимог ст.65 СК України за взаємною згодою розпорядилися належним їм на праві спільної сумісної власності об'єктом.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 22 травня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» була стягнута заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2007 року у розмірі 688 408,24 грн. і на виконання зазначеного рішення судом було видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні Кельменецького РВДВС ГТУЮ у Чернівецької області.

З матеріалів відкритого 03.10.2014 року виконавчого провадження щодо примусового виконання зазначеного документа вбачається, що 05 грудня 2015року у відповідності до вимог ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» (606-XIV в редакції 06.06.2015 року) складено акт опису й арешту майна, а саме спірного приміщення по АДРЕСА_2 та з того часу спірне майно перебуває під арештом (а.с.44-46 т.2).

Відповідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Під час перегляду даної справи у суді касаційної інстанції Верховний Суд в своїй постанові від 11.07.2018 року скасовуючи рішення попередніх судів та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції виходив з того, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, отже задоволення позову в межах лише пред'явлених вимог є передчасним (а.с.184-187 т.1).

Таким чином, після скасування Верховним Судом попереднього рішення суду, яким було задоволено позовні вимоги, позивачу достеменно було відомо щодо необхідності включення до предмета спору (збільшення позовних вимог) майна, набутого ОСОБА_2 в період шлюбу, про наявність якого повідомляло ТОВ «ФК «Форінт» шляхом подання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Проте, в супереч ч.2 ст.12 ЦПК України та ч.1 ст.13 ЦПК України позивач проігнорувала висновки Верховного Суду в цій справі та своєю процесуальною бездіяльністю не спростувала доводи третьої особи щодо ознак очевидності штучного характеру позову через бездіяльності позивача щодо включення до предмету спору усього наявного у подружжя та третіх осіб спільного майна, через що на підставі ч.4 ст.12 ЦПК України ризик невчення процесуальної дії в даному випадку несе позивач.

Однак, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та вдруге дійшов передчасного висновку щодо можливості задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в межах заявлених вимог.

Крім наведеного, абз.3 п.24 Постанови №6 від 07.02.2014 року Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Із наданої учасником справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру заборон, Іпотек (а.с.34-41,т.2) встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить інше нерухоме майно, а саме: Ѕ квартири АДРЕСА_1, приміщення магазину «Нива», нежитлова будівля «конюшня» та земельна ділянка площею 0,114 га, а також наявність заборон на відчуження внаслідок арешту усього його майна. Вказані обставини суду першої інстанції були відомі, про те внаслідок не включення їх позивачем в предмет спору суд позбавлений був можливості перевірити його наявність, вартість та прав на нього третіх осіб.

Таким чином, вимог позивача щодо виключення майна з під арешту та врахування іншого набутого майна у вирішення спору про поділ не заявлялось, що судом першої інстанції залишено поза увагою, й, враховуючи вимоги диспозитивності цивільного процесу з врахуванням ризиків сторони щодо невчинення процесуальної дії унеможливлювало задоволення позовних вимог та правильне вирішення спору про поділ майна подружжя, що не може бути усунуто на стадії апеляційного розгляду разом із врахування зобов'язань подружжя перед третіми особами.

Враховуючи наведене та відповідно до п.1 та 4 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, що не перешкоджатиме позивачу звернутися до суду із позовом про поділ майна подружжя, виконавши вимоги закону з іншим об'ємом предметом спору.

У зв'язку із наявністю підстав для задоволення апеляційної скарги в силу ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Форінт» понесені останнім та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги у розмірі 5 663,70 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.141, 259, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» задовольнити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 07 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» судовий збір у розмірі 5 663,70 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, А.І. Владичан/