ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року

м. Харків

Справа № 638/3344/18

Провадження № 22-ц/818/1473/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідачів ОСОБА_4

розглянув в місті Харкові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №638/3344/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року, постановлену суддею Подус Г.С., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати.

В обгрунтування позову зазначає, що у червні 2017 року вона знайшла роботу на сайті «Work.ua» -менеджер з продажу меблів. 12 червня 2017 року вона прийшла за адресою: АДРЕСА_1, за якою знаходилась крамниця меблів «ІНФОРМАЦІЯ_1». ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з нею було проведено співбесіду, на якій було узгоджено графік та розмір заробітної плати. Фактично вона почала працювати з 12 червня 2017 року на посаді менеджера. Розмір її заробітної плати складав 4180грн. З 10 серпня 2017 року її перевели в інший магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований за адресою: АДРЕСА_2, посада та заробітна плата залишилась тією ж. 22 вересня 2017 року вона захворіла, про що в телефонному режимі повідомила ОСОБА_2 02 жовтня 2017 року після одужання вона з'явилася на роботу, де ОСОБА_5 повідомив їй, що вона звільнена. На її вимогу здійснити з нею розрахунок по виплаті заробітної плати за останній місяць їй було відмовлено. За даним фактом вона звернулась до Головного управління Держпраці у Харківській області з заявою на незаконні дії ФОП ОСОБА_2 та викликала поліцію.

Просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 заробітну плату за останній місяць роботи в розмірі 4180грн.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з'явилися, надали відзив, в якому зазначили, що заперечують про існування трудових відносин між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 Також просили стягнути витрати на правову допомогу, зокрема на користь ОСОБА_2 5000грн., та на користь ОСОБА_3 3000грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 5000грн.

Рішення мотивовано тим, що позивачкою не надано доказів на підтвердження факту існування трудових відносин між сторонами, тому підстав для задоволення позову не вбачається.

Оскільки ФОП ОСОБА_2 були понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000грн., що підтверджується ксерокопією договору про надання правової допомоги, тому зазначена сума підлягає стягненню з позивачки на її користь.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

ОСОБА_1 посилається на ті ж самі обставини, що викладені нею у позовній заяві.

Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу, то в даному випадку судом не застосовано положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до вимог якого ОСОБА_2 не було надано жодного документу, що підтверджує фактичне надання послуг адвоката: ордер, акт наданих послуг та документ, що підтверджує оплату таких послуг.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 січня 2019 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції обгрунтовано виходив з тих обставин, що ОСОБА_1 не надано доказів наявності трудових відносин між нею та відповідачами.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог.

Матеріали справи свідчать, що з приводу порушення законодавства про працю ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_1 зверталася до Головного управління Держпраці у Харківській області.

Як вбачається з листа Головного управління Держпраці у Харківській області в ході інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_3 було зазначено, що підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_2 він не здійснює. Фактично за цією адресою підприємницьку діяльність здійснює його дружина ФОП ОСОБА_2, що також підтвердила сама ФОП ОСОБА_2

Що стосується питання трудових відносин з ОСОБА_1, то таких обставин ними встановлено не було.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст.27 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Позивачка ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду доказів на підтвердження заявлених вимог не надала і не довела, що її було прийнято на роботу, а саме менеджером у магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Сама позивачка не заперечує того факту, що з нею письмовий трудовий договір не укладався.

Не надано ОСОБА_1 і жодного доказу щодо фактичного існування трудових відносин з відповідачами.

Що стосується питання про стягнення заробітної плати, то колегія виходить з наступного.

Законом України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором власник або вповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

ОСОБА_1 не надано доказів фактичного виконання роботи; жодного документу щодо такого розміру заробітної плати.

З урахуванням цих положень, вимоги позивача про стягнення заробітної плати задоволенню не підлягають.

Що стосується стягнення з позивачки витрат на правничу допомогу, то колегія зазначає наступне.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем, як на підставу своїх вимог про стягнення витрат на правничу допомогу надано: договір про надання правової допомоги №02/05/2018, укладений 02 травня 2018 року між ФОП ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Григоренка Дмитра», згідно якого розмір адвокатської винагороди становить 5000грн.; договір про надання правової допомоги №02-1/05/2018, укладений 02 травня 2018 року між ФОП ОСОБА_3 та Адвокатським бюро «Григоренка Дмитра», згідно якого розмір винагороди становить 3000грн.; ксерокопія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; та оригінали квитанції про сплату витрат на правову допомогу в розмірі по 2000грн. кожним з відповідачів.

Разом з тим, акту приймання-передачі наданих послуг та будь-якого розрахунку витрат за надані послуги відповідачами не надано.

За таких обставин колегія не вбачається підстав для стягнення з позивачки витрат на правничу допомогу.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2018 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу - скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення.

В задоволенні клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий Овсяннікова А.І.

Судді Коваленко І.П.

Сащенко І.С.