ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/167/19

Головуючий у першій інстанції - Пархоменко П. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/957/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретарів - Зіньковець О.О., Шкарупи Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Курінська сільська рада Бахмацького району Чернігівської області, Бахмацька районна державна адміністрація Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, Бахмацької районної державної адміністрації Чернігівської області про визнання права на земельну частку (пай),

У С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Курінської сільської ради Бахмацького району, Бахмацької районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай).

Позов ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він був членом КСП ім. Орджонікідзе і був внесений в списки членів КСП станом на 1995 рік під номером 279, а тому набув право на земельну частку (пай), проте відповідний сертифікат йому видано не було. У зв`язку із відсутністю правоустановлюючого документу, на підставі якого можливо було виділити земельну ділянку в натурі, просив захистити його право на пай в судовому порядку.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим у зв`язку із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, які суд встановленими, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права. Скаржник наполягає на тому, що про порушення свого права він дізнався лише влітку 2018 року від ОСОБА_2 , в розмові з яким останній повідомив про розпаювання земель КСП. Вважає, що отримавши сертифікати, сільська рада визивала членів КСП за списком та вручала їх під розписку, проте йому сертифікат вручено не було, чим порушено право на отримання земельної частки (паю). На думку позивача, суд порушив принцип змагальності сторін, розглянувши справу без участі відповідача, який міг би пояснити куди поділась земельна частка, належна позивачу. Також позивача зазначає, що судом проігноровано його клопотання про допит свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача виникло право на одержання земельної частки (паю), проте за захистом свого порушеного права він звернувся із пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів повністю погоджується із зазначеними висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05 квітня 1994 року по 1996 рік перебував у трудових відносинах з КСП ім. Орджонікідзе, працював на посаді слюсаря, що підтверджується записами у трудовій книжці колгоспника, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні (фотокопія на а.с.7-8).

19 вересня 1995 року КСП ім. Орджонікідзе с. Курінь Бахмацького району Чернігівської області отримало державний акт на право колективної власності на землю, серія ЧН.

ОСОБА_1 був внесений до списку членів КСП ім.. Орджонікідзе станом на 1996 рік під номером 279 (фотокопія списку на а.с.9-11).

З матеріалів справи вбачається, що пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що, будучи членом КСП ім. Орджонікідзе, він при розпаюванні земель підприємства не отримав сертифікат на право на земельну частку (пай), а тому просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай).

Пунктом 1 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» передбачено добровільність передачі земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції, виходячи з того, що земля повинна належати тим, хто її обробляє.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Пунктом 2 цього ж Указу передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Тобто право на земельну частку (пай) особа набуває за наявності трьох умов: 1) перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства, кооперативу або акціонерного товариства; 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю; 3) включення особи до списку, доданого до цього акта.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що право ОСОБА_1 на земельну частку (пай) з урахуванням наявних доказів в матеріалах справи є порушеним, проте позивач пропустив строк позовної давності на захист такого права.

До спірних правовідносин мають застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

На це звертається увага судів в постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі 392/1193/17.

За загальним правилом, сформульованим у статті 76 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

За змістом пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

При розгляді справи колегія суддів дотримується правових висновків висловлених Верховним Судом 31.07.2019 при розгляді справи №321/170/18, 08.05.2019 справи №468/676/17-ц, 17.04.2019 справи №602/182/17.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно застосував строк позовної давності та дійшов обґрунтованого висновку, що з часу передачі КСП ім. Орджонікідзе земель у колективну власність, тобто з часу коли було видано державний акт на право колективної власності на землю з додатком до нього (19.09.1995) позивач мав можливість дізнатися про порушення свого права.

В матеріалах справи відсутні докази, що позивач звертався щодо видачі йому сертифікату до відповідачів чи посадових осіб КСП ім. Орджонікідзе.

Відповідно до частини другої статті 80 ЦК УРСР якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 75 та частини першої статті 80 ЦК УРСР щодо обов`язковості застосування строку позовної давності, перевірив доводи позивача щодо причин звернення із позовом поза межами строку позовної давності, та якими доказами це підтверджується.

Твердження скаржника про те, що про порушення свого права він дізнався влітку 2018 року жодними належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджено. Відповідно до даних паспорту Громадянина України місце реєстрації ОСОБА_1 не змінював, залишаючись членом Курінської територіальної громади. З позову вбачається, що позивач знав, що станом на 1995 рік він був внесений до списків членів КСП, що мають право на земельну частку (пай). Відсутність його прізвища в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), не могло вплинути на обізнаність позивача, щодо можливості отримати сертифікат після оформлення КСП ім. Орджонікідзе Державного акту на право колективної власності на землю.

Не заслуговують на увагу й посилання ОСОБА_1 на те, що судом проігноровано його клопотання про допит свідків, оскільки протокольною ухвалою від 22.05.2019 в задоволенні даного клопотання судом було відмовлено. Допит вказаних свідків, як слідує із звукозапису судового засідання 22.05.2019, позивачем було обґрунтовано необхідністю підтвердження факту його роботи в КСП ім. Орджонікідзе, чого відповідачі не спростовували. Слід зазначити, що дане клопотання в позові не міститься і в попередньому судовому засіданні не заявлялося. Вказане спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 22 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 02.10.2019.