ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

24 вересня 2019 року

м. Харків

справа №640/14618/18

провадження № 22-ц/818/4202/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Піддубного Р.М. (суддя - доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Київський відділ реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Муратової С.О., -

установив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що 30.12.1995 року між ним та ОСОБА_5 у Київському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Харкова було зареєстровано шлюб. 21.11.2013 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карафетовою К.В. договір дарування, за умовами якого ОСОБА_5 набула право власності на ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, у зв`язку з чим відкрилась спадщина на вищевказане нерухоме майно.

Посилаючись на те, що з метою оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг 12.04.2011 року шлюб між ним та ОСОБА_5 було розірвано, але вони продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини, з урахуванням уточнених у грудні 2018 року позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати недійсним розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_5 , зареєстрований 12.04.2011 у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 182; встановити факт його постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам його проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 після розірвання шлюбу, у зв`язку з чим суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого ним позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 також просив рішення скасувати, позов ОСОБА_1 задовольнити. Мотивуючи скаргу зазначив, що за життя ОСОБА_5 належала на праві власності Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 , інша Ѕ частина квартири належить його батькові ОСОБА_1 , а тому рішення суду впливає на його права, але судом не було залучено його до участі у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ромась Д.М., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 30.12.1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб в Київському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 від 30.12.1995 року.

12.04.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано у Київському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про що у Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 182.

21.11.2013 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карафетовою К.В. договір дарування, за умовами якого ОСОБА_5 набула право власності на ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено на підставі належних та допустимих доказів наявність передбачених ст. 108 СК України підстав для визнання розірвання шлюбу фіктивним.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 108 СК України за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини.

Зміст вказаної правової норми свідчить про те, що предметом доказування у даній справі є факт проживання жінки та чоловіка однією сім`єю після розірвання шлюбу та відсутність у них наміру припинити шлюбні відносини.

Для визнання розірвання шлюбу фіктивним необхідно наявність не лише факту спільного проживання, а і фактів які підтверджують існування у обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин та її виявлення у вигляді активних дій. Такими активними діями є: 1) дії спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин (наприклад репродуктивної функції); 2) подальше активне ведення спільного господарства, подальша спільна праця, спрямована на забезпечення фінансової стабільності союзу чоловіка та жінки та збільшення їх спільного капіталу.

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

На підставі свідоцтва про право власності від 17.02.1995 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 належало на праві власності по Ѕ квартири АДРЕСА_2 .

За договором купівлі-продажу № Н 36-8189 від 23.02.1998 року, зареєстрованим на Харківській Товарній Біржі «Слобода», ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 1982 року народження, купили в рівних частках Ѕ частину вищевказаної квартири.

Встановлено, що у період з 25.03.1998 року по 18.12.2013 року місце проживання позивача було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , з 25.12.2013 року по 06.02.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , з 06 лютого 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 .

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Сам по собі факт реєстрації місця проживання за однією адресою не свідчить про наявність шлюбних відносин між чоловіком та жінкою.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що покази допитаних у судовому засіданні свідків є недостатніми для встановлення передбачених ст. 108 СК України обставин, які є підставою для визнання фіктивним розірвання шлюбу, яке відбулось більш ніж 7 років до звернення ОСОБА_1 до суду з позовом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну оцінку.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналіз вищенаведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов`язки.

Мотивуючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначив, що він та його батько є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , Ѕ частина якої належала померлій ОСОБА_5 .

Пунктом 3 частини 1 статті стаття 362 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частина перша ).

Оскільки питання про право власності на квартири АДРЕСА_2 судом першої інстанції не вирішувалось, ОСОБА_4 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , апеляційне провадження за його апеляційною скаргою підлягає закриттю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова