Справа №295/5288/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Поліщук О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_2 ,

за участю третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у приміщенні Богунського районного суду м. Житомира у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третьої особи ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та встановлення частки права власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

17.05.2017 р. позивач звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з позовом до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу трикімнатної квартири в АДРЕСА_1 , укладений 27.03.2000 р. у частині не включення його покупцем.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05.10.2017 року позов задоволений. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , 27.03.2000 р. недійсним з моменту його укладення.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення ухвалою Богунського районного суду від 21.02.2018 р. заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 05.10.2017 р. скасовано, справу призначено до судового розгляду.

За клопотанням представника відповідача суд ухвалою від 07.05.2018 року залучив до участі у справі як третю особу орган опіки та піклування Житомирської міської ради.

У судовому засіданні 07.05.2018 р. позивач подав заяву про зміну позовних вимог, доповнивши вимогою щодо встановлення його частки у розмірі 1/3 в квартирі АДРЕСА_2 та визнання за ним право власності на цю частку.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду управління ЖКГ міської ради № 34656 від 31.01.2000 р. була приватизована квартира АДРЕСА_3 та отримано свідоцтво про право власності на житло на ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 по 1/6 частці. Рішенням Корольовського райвиконкому м.Житомира № 22 від 16.02.2000 року затверджено висновок ради опіки і піклування Корольовського райвиконкому № 22 від 10.02.2000 року про надання згоди ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від імені неповнолітнього сина на продаж квартири АДРЕСА_3 тільки з обов`язковою з умовою оформлення відповідної частки майна на ім`я дитини в новій квартирі. Відповідач не дотримався зазначених умов, 27.03.2000 року придбав квартиру АДРЕСА_2 та оформив її на своє ім`я, чим порушив його права на частку права власності у цій квартирі. З посиланням на ст.48 ЦК УРСР просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , оскільки не були враховані його майнові права як неповнолітньої дитини та порушено конституційне право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Відповідач позов не визнав, зазначив, що дозвіл ради опіки та піклування на продаж квартири АДРЕСА_4 був наданий у зв`язку з купівлею двох квартир по АДРЕСА_1 АДРЕСА_5 з обов`язковим оформленням відповідної частки майна на ім`я дитини. Вважає, що частка дитини мала бути оформлена у квартирі АДРЕСА_6 . Повідомив, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.06.2017 р. по справі № 295/11842/15-ц квартиру АДРЕСА_2 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_3 у розмірі по 1/2 за кожним. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.09.2018 р. за ним зареєстрована 1/2 частини спірної квартири.

Третя особа ОСОБА_3 вважає, що позов має бути задоволений судом, оскільки квартира по АДРЕСА_7 була оформлена відповідачем без урахування частки дитини.

Представник органу опіки і піклування Житомирської міської ради в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника та просив враховувати інтереси дитини (а. с. 92,105).

Повно, всебічно та об`єктивно встановивши всі обставини справи, оцінивши безпосередньо в судовому засіданні надані сторонами докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їх змісту правовідносини.

Батьками позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а. с. 8).

Згідно висновку ради опіки і піклування Корольовського райвиконкому міста Житомира № 22 від 10.02.2000 р. надано згоду ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від імені неповнолітнього сина на продаж квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_8 зв`язку з купівлею квартири по АДРЕСА_1 АДРЕСА_5 , з обов`язковим оформленням відповідної частки майна на ім`я дитини. Пунктом 2 цього висновку зобов`язано батьків частину виручених коштів від продажу майна, які належать неповнолітньому сину, використати для придбання житла, або ж в інших інтересах неповнолітнього. Про виконання зазначеного повідомити раду опіки і піклування в місячний термін (а. с. 6). Зазначений висновок затверджений рішенням виконавчого комітету Корольовської районної ради м. Житомира № 22 від 16.02.2000 року.

Суд встановив, що 27.03.2000 р. був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу (а.с. 4). У цей же день 27.03.2000 р. згідно договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_5 була придбана у власність квартира АДРЕСА_2 (а. с. 5). Квартира АДРЕСА_2 відповідно рішення Богунського районного суду Житомирської області була визнана спільною власністю подружжя батьків позивача (а. с.132). Відповідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником 1/2 частки спірної квартири є відповідач по справі ОСОБА_5 .

Оскільки оспорювальний правочин був укладений у 2000 р., то правовідносини у даній справі регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР (1963 року) та Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяли на момент укладення договору.

За правилами ч.1 ст. 48 ЦК УРСР недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Частиною 2 ст. 48 ЦК УРСР встановлено, що по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За змістом ст. 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Отже, ст. 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК УРСР суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Згідно ст. 60 Кодексу про шлюб та сім'ю України, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. У силу положення ст. 78 КпШС України, якщо у неповнолітніх дітей є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Статтею 145 КпШС України передбачено, що опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Відповідно до положень ст.128 КпШС України основним завданням органу опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей.

Пунктом 6.1 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.99 N 34/166/131/88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 р. за N 387/3680, органи опіки та піклування вирішують питання щодо збереження за неповнолітніми житла, а також щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади і не мають житла.

Як вбачається із матеріалів справи договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладений з дотриманням вимог закону, зокрема у відповідності до ст. 48 ЦК УРСР та ст. ст. 60,78,145 КпШС України з додержанням порядку попереднього отримання дозволу органу опіку та піклування.

Відповідно ст. ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, аналізуючи надані докази у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства міської ради № 34656 від 31 січня 2000 р. була приватизована квартира за адресою АДРЕСА_9 та отримано свідоцтво про право власності на житло, видане відділом приватизації державного житлового фонду Житомирського міськвиконкому 30.01.2000 року за № 34656, зареєстроване Житомирським обласним БТІ 02.02.2000 року за реєстром № 12813 на ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 по 1/6 частині квартири.

Договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом 27.03.2000 року співвласниками ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ОСОБА_9 було продано приватизовану ними квартиру за адресою АДРЕСА_9 та була куплена інша квартира за адресою АДРЕСА_1 . Дана квартира була придбана та оформлена в Житомирському БТІ за реєстром № 14962 на єдиного покупця ОСОБА_5 , який став єдиним власником.

ОСОБА_11 квартира, що знаходилася за адресою АДРЕСА_9 до її продажу належала на праві приватної власності - ОСОБА_4 1/6 частина, ОСОБА_3 - 1/6 частина, ОСОБА_5 - 1/6 частина, тобто їм належало по 10,4 кв. м. приватизованої квартири.

Відповідно до рішення Корольовського райвиконкому м. Житомира № 22 від 16.02.2000 р. про захист майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей було надано дозвіл ОСОБА_5 та ОСОБА_3 батькам на продаж від імені неповнолітнього на той час позивача ОСОБА_4 , 1999 року народження квартири за адресою АДРЕСА_9 тільки з обов`язковою умовою оформлення відповідної частки майна на ім`я дитини в новій квартирі.

Згідно висновку ради опіки та піклування Корольовського райвиконкому м. Житомира розглянувши заяву та подані документи ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про дачу згоди нотаріальній конторі від імені неповнолітнього ОСОБА_4 на продаж квартири за адресою АДРЕСА_9 жилою площею 45,2 кв. м у зв`язку з купівлею 2 квартир: по АДРЕСА_10 рада опіки і піклування дала згоду батькам від імені неповнолітнього сина на продаж даної квартири та зобов`язала частину виручених коштів від продажу майна використати на придбання житла неповнолітньому сину.

Однак, як свідчать документи представлені позивачем, зокрема відповідь Житомирського обласного БТІ квартира АДРЕСА_6 протягом 2000 року не була придбана батьками неповнолітнього, чим порушені його майнові права.

Відповідач оформивши договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 на себе не врахував інтереси позивача, порушив його право приватної власності та порушив права неповнолітнього на той час сина ОСОБА_4 не зазначивши в договорі купівлі продажу частку житла на праві власності за неповнолітнім, а тому договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 ущемляє майнові права позивача ОСОБА_4 , що передбачено ст. 48 Цивільного Кодексу Української РСР, який діяв станом на 27.03.2000 р.

Відповідно до статті 48 Цивільного Кодексу Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Правочин укладений відповідачем тільки від свого імені, що дало йому право бути єдиним власником житла, тобто квартири за адресою АДРЕСА_1 є таким, що порушив конституційне право позивача, передбачене ст. 41 Конституцією України згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що частка позивача знаходиться в квартирі придбаної батьками третьої особи за адресою АДРЕСА_11 не заслуговує на увагу, тому що обов`язок використати частину виручених коштів від продажу майна на придбання житла неповнолітньому сину покладено на батьків.

Крім того позивачем представлена розписка надана покупцем ОСОБА_12 продавцю ОСОБА_5 в якій зазначено, що вартість проданої квартири складала 30 250,00 грн.

В той же день 27.03.2000 р. ОСОБА_5 за отримані кошти одноособово було куплено іншу 3-х кімнатну квартиру за адресою. АДРЕСА_1 , згідно розписки наданій продавцем ОСОБА_13 покупцю ОСОБА_5 вартість даної квартири складала 25 850,00 грн. (копія розписки додається).

Лише 03.04.2000 р. іншими співвласниками проданої приватизованої квартири ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було куплено другу 2-х кімнатну квартиру по АДРЕСА_12 вартістю 9 833,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, кошти від продажу приватизованої квартири АДРЕСА_4 були розподілені таким чином, що з отриманих з 30 250, 00 грн. пішло на купівлю квартири по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 25 850,00 грн., тобто більша частина коштів.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України N 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється відповідно до ст.76 ЦК України з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна.

Суд вважає, так як про порушення свого права на придбану відповідачем квартиру за адресою АДРЕСА_9 позивач ОСОБА_4 дізнався в 2015 р., тобто коли відповідач звернувся до суду про поділ даної квартири з третьою особою по справі (матір`ю позивача) ОСОБА_3 , постало питання права власності та ОСОБА_3 залучили як третю особу по справі, тому можна рахувати термін позовної давності для звернення до суду не порушеним.

Керуючись ст. ст. 48, 215,216, 228, 230,369 ЦК України, 60,61,68 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 2-5, 10-13, 18, 23, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 259, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третьої особи ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та встановлення частки права власності на майно, задовольнити.

Визнати недійсним з моменту вчинення Договору купівлі-продажу від 27.03.2000 р. засвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ковальовою Т.В. зареєстрований в реєстрі № 746 трьох кімнатної квартири в АДРЕСА_1 укладений ОСОБА_5 в частині не включення покупцем ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 частку права власності у розмірі 1/3 у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь в справі і не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка