Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 367/3523/15-ц

провадження № 61-19699св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідачі: Гостомельська селищна рада Київської області, ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області, у складі судді Чернова Д. Є., від 08 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Олійника В. І., від 24 січня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Кабінет Міністрів України, звернувся до суду із позовом до Гостомельської селищної ради, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство») про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на землю, витребування земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що прокуратурою області за результатами вивчення законності розпорядження землями лісогосподарського призначення та проведення перевірки на підставі постанови від 16 травня 2014 року виявлено порушення вимог законодавства при відведенні Гостомельською селищною радою земельних ділянок у приватну власність громадянам для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд. Рішенням Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯЛ № 217567 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0019, площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вартість спірної земельної ділянки становить 20 944, 50 грн.

Також перевіркою було встановлено, що рішенням Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-V у приватну власність ОСОБА_1 передано земельну ділянку державної власності, яка знаходиться за межами населеного пункту селища Гостомель. Зокрема, за інформацією управління Держземагентства у м. Ірпені згідно з планово-картографічними матеріалами вказана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту. Крім того, відповідно до проекту землеустрою, який затверджено оспорюваним рішенням Гостомельської селищної ради, відведення земельної ділянки передбачене за рахунок земель запасу, однак у період з 01 січня 2009 року по 01 січня 2011 року на території Гостомельської селищної ради згідно з державною статистичною звітністю за формою 6-зем площа земель запасу не змінювалася. На момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та ВО «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 12 Київського лісництва. За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» від 08 жовтня 2014 року спірна територія відносилась до лісів ще з радянських часів. Так, на підставі постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20 червня 1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07 серпня 1956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управління зеленої зони м. Києва.

Із урахуванням зазначеного, перший заступник прокурора Київської області просив позов задовольнити, визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1500 га; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217567, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0019 площею 0,1500 га; витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0019, площею 0,1500 га, вартістю 20 944, 50 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 вересня 2016 року у задоволені позову першому заступнику прокурора Київської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки у відповіді КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21 листопада 2014 року № 873 зазначено, що з листа прокуратури м. Києва їм стало відомо, що протягом 2011-2012 року було пред'явлено 18 позовів на площу 2,7 га про скасування рішень Гостомельської селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок. Органами прокуратури на протязі 2011 року направлялись запити на надання документів щодо виділення земельних ділянок, оригінали рішень Гостомельської селищної ради у 2010 році надавались для вивчення прокурору м. Ірпеня Київської області.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 серпня 2017 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилено, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Судом першої інстанції було безспірно встановлено, що позивачу було і могло бути відомо про порушення прав держави, ще починаючи з 25 жовтня 2010 року (часу отримання оригіналу спірного рішення, який до цього часу не повернуто), що підтверджується зібраними матеріалами справи, а саме запитами прокуратури Київської області від 06 жовтня 2010 року та безпосереднім направленням на його адресу оспорюваного рішення та повного пакету документів, які стосувалися надання у власність громадянам земельних ділянок по непарній стороні АДРЕСА_1 від 13 січня 2011 року, 11 лютого 2011 року, 04 липня 2011 року, 05 листопада 2011 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

13 лютого 2016 року перший заступник прокурора Київської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що аналіз чинного законодавства свідчить, що законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є лише положення ЦК України про набувальну давність (стаття 344 ЦК України), у зв'язку із чим положення про позовну давність до заявлених вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовуються. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноваженні законом звертатися до суду із позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

17 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року зупинене касаційне провадження у справі № 367/3523/15-цза позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - КП «Святошинське лісопаркове господарство», про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на землю, витребування земельної ділянки, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справ № 362/44/17 та № 487/10128/14-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року поновлено касаційне провадження у справі № 367/3523/15-цта призначено вказану справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

У прохальній частині касаційної скарги перший заступник прокурора Київської області просить повідомити Генеральну прокуратуру України та прокуратуру Київської області про час та місце розгляду касаційної скарги.

Слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Окрім того, інформація про дату розгляду справи і персональний склад суддів оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

08 грудня 2017 року ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2, до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було подано заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що оскаржені позивачем рішення суду першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті рішень судів попередніх інстанцій.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Селище міського типу Гостомель було утворено відповідно до Указу Президії Верховної Ради УРСР від 15 листопада 1938 року № 39/22 в існуючих межах Гостомельської сільради.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих № 566 від 22 липня 1967 року село Мостище було віднесено до складу і в підпорядкування Гостомельської селищної ради Київської області.

Згідно рішення виконкому Київської обласної ради депутатів трудящих від 28 жовтня 1968 року № 791 «Про затвердження адміністративних меж міських (селищних) рад депутатів трудящих Київської області» було затверджено адміністративні межі Ірпінського регіону разом із адміністративними межами селища Гостомель, яке входило до складу м. Ірпінь.

На підставі рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯЛ № 217567 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0019, площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до листа управління Держземагентства у місті Ірпені від 16 квітня 2015 року за № 05-02/54 вартість 0,01 га нормативної грошової оцінки землі за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з урахуванням економіко-планувальної зони та коефіцієнту індексації, станом на 2015 рік становить 1 396, 30 грн.

Відповідно до Указу Президента України «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» від 01 травня 2014 року змінено межі національного природного парку «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6 462, 62 гектара за рахунок земель Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача. Відповідно до цього Указу Президента Кабінет Міністрів України зобов'язано забезпечити розроблення протягом 2015-2016 років проекту землеустрою з організації та встановлення меж території, що включається до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача. Тобто ОСОБА_1 отримала земельну ділянку задовго до зміни меж національного природного парку «Голосіївський» до того ж межі даного природного парку до цього часу не встановлені.

Згідно відповіді на запит прокуратури Київської області управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області повідомило, що у зв'язку з відсутністю землевпорядної документації із зазначенням меж парку «Голосіївський», управління немає можливості надати інформацію про входження земельних ділянок з вказаними у листі кадастровими номерами до меж парку «Голосіївський» (в тому числі з кадастровим номером :01:101:0019 згідно з запитом від 27 лютого 2015 року № 05/1-378).

Згідно відповіді КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21 листопада 2014 року № 873 підприємство зареєстровано Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією 11 березня 2002 року і є правонаступником державного лісопаркового господарства, заснованого на комунальній власності, та здійснює лісогосподарську діяльність на закріпленій території.

Відповідно до постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів № 51 від 16 травня 2014 року постановлено провести перевірку в порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів в Гостомельській селищній раді Київської області з питань додержання вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок у власність громадян для будівництва житлових будинків, загальною площею 12,75 га.

Позивачу було і могло бути відомо про порушення прав держави, ще починаючи з 25 жовтня 2010 року (часу отримання оригіналу спірного рішення, який до цього часу не повернуто), що підтверджується зібраними матеріалами справи, а саме запитами прокуратури Київської області від 06 жовтня 2010 року та безпосереднім направленням на його адресу оспорюваного рішення і повного пакету документів, які стосувалися надання у власність громадянам земельних ділянок по непарній стороні АДРЕСА_1 від 13 січня 2011 року, 11 лютого 2011 року, 04 липня 2011 року, 05 листопада 2011 року.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що земельна ділянка передана ОСОБА_1 з порушенням вимог Земельного кодексу України та Лісового кодексу України, оскільки на момент відведення спірна земельна ділянка відносилась до лісів та перебувала у користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство».

Однак, суди дійшли висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку із пропуском прокурором строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якої було заявлено стороною спору.

Вирішуючи спір, суди не врахували наступного.

Стаття 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно із частиною другою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, 2004 року, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України у редакції, яка діяла на час пред'явлення позову, покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідачі заявили клопотання про застосування строку позовної давності.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України, 2004 року, суд повинен з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з вищезазначеним позовом. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, а саме Кабінету Міністрів України, право якого порушене, стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення.

Вказана позиція узгоджується із висновками висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18); від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18); від 05 червня 2018 року у справі № № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18); від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18); від 20 листопада 2018 року у справі № 372/2592/15-ц (провадження № 14-339цс18).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Ураховуючи те, що прокурор пред'явив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, суди не з'ясували, коли зазначений орган довідався або міг довідатися про порушення його права та чи є у нього поважні причини для поновлення строку на звернення за захистом прав. Держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність. Держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Суди на зазначені положення закону достатньої уваги не звернули, а вирішуючи спір, виходили лише із того, що органам прокуратури було і могло бути відомо про порушення прав держави, починаючи з 25 жовтня 2010 року (часу отримання оригіналу спірного рішення, який до цього часу не повернуто), що підтверджується зібраними матеріалами справи, а саме запитами прокуратури Київської області від 06 жовтня 2010 року та безпосереднім направленням на адресу прокурора оспорюваного рішення і повного пакету документів, які стосувалися надання у власність громадянам земельних ділянок по непарній стороні АДРЕСА_1 від 13 січня 2011 року, 11 лютого 2011 року, 04 липня 2011 року, 05 листопада 2011 року.

Крім того, для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18).

Суди також залишили поза увагою, що спір стосується земельної ділянки лісогосподарського призначення, такі землі перебувають під посиленою правовою охороною держави. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Незаконне набуття у власність земель лісогосподарського призначення приватними особами без відповідного рішення Кабінету Міністрів України є неможливим, їх розташування свідчить про неможливість виникнення приватної власності без згоди Уряду України. ОСОБА_1 не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, що ставить добросовісність ОСОБА_1 під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Таким чином, суди у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України, 2004 року, вищевказаних положень закону та обставин справи не врахували, належним чином доводів прокурора не перевірили.

У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням вищенаведеного, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам необхідно врахувати висновки, висловленні у цій постанові щодо застосування норм матеріального права, дослідити докази у справи в їх сукупності.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 січня 2017 року скасувати. Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович