У Х В А Л А

25 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 461/3063/18

провадження № 61-3550ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Журавель В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 вересня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Архітектурно-планувальне бюро», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Головне Управління Держпраці у Львівській області, про визнання незаконним наказу та стягнення заробітної плати,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Львівського комунального підприємства «Архітектурно-планувальне бюро» (далі - ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - Головне Управління Держпраці у Львівській області, про визнання незаконним наказу та стягнення коштів, мотивуючи свої позовні вимоги наступним.

З 19 травня 1969 року позивач працював у ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро» на посаді інженера 1 категорії. Наказом № 4 від 05 січня 2015 року інженерів та техніків переведено на 0, 5 посадового окладу із 02 січня 2015 року.

На його думку, цей наказ є незаконним, оскільки в порушення вимог частини третьої статті 32 КЗпП України роботодавцем не було отримано згоди працівника на переведення на неповний робочий час. Крім того, стверджує, що у наказі не доведено до відома позивача, що з моменту його винесення, встановлювався чотиригодинний робочий день, у зв'язку із цим позивач кожного дня з'являвся на роботу згідно графіку повного робочого дня.

Таким чином, оскільки він виконував роботу у повному обсязі, заробітна плата повинна була виплачуватися йому у розмірі повного окладу, а саме 36 147, 22 грн.

Оскільки при звільненні 09 лютого 2017 року відповідачем виплачено йому лише 2 788, 68 грн, вважає, що у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України роботодавцем не виплачено усіх належних сум.

З урахуванням наведеного, просив суд визнати незаконним наказ ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро», яким введено в дію новий штатний розпис та переведено інженерів і техніків на 0, 5 посадового окладу, і стягнути з ЛКП «Архітектурно-планувальне бюро» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за фактично виконану роботу і невиплачену заробітну плату в сумі 36 147, 22 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 вересня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є визнання незаконним наказу, яким введено в дію новий штатний розпис та переведено працівників на 0, 5 посадового окладу, і стягнення 36 147, 22 грн за фактично виконану роботу і невиплачену заробітну плату.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

ухвалив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 вересня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Архітектурно-планувальне бюро», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Головне Управління Держпраці у Львівській області, про визнання незаконним наказу та стягнення заробітної плати відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Журавель