Справа № 698/280/17
Провадження № 2/698/62/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 р. смт. Катеринопіль

Катеринопільський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Кухаренка О.В.

при секретарі - Гончар Т.О.

за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача: - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3, представників відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представників третьої особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Катеринопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 державної адміністрації, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_8 районна організація профспілки працівників освіти і науки, ОСОБА_9 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, свої вимоги мотивує тим, що працювала на посаді методиста районного методичного кабінету відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області з 28.08.1989 року. Розпорядженням голови ОСОБА_8 райдержадміністрації від 29.01.2016 року № 17 «Про структуру районної державної адміністрації» було ліквідовано відділ освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації. Наказом заступника голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації № 126-К від 30.06.2016 року її з 30.06.2016 року було звільнено з вказаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з ліквідацією відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації.

Своє звільнення вважає таким, що відбулося з порушенням вимог закону, оскільки фактично відділ освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації не ліквідувався, а відбувалася фактично реорганізація відділу, а не його ліквідація тому вона мала право на переведення до новоствореного відділу, а не звільнення із займаної посади. Однак, з боку роботодавця їй не надходило жодних пропозицій про продовження роботи в новоствореному відділі та не було вжито будь-яких інших заходів для її працевлаштування.

Крім того, позивач зазначає, що всупереч ст. 21 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», роботодавець завчасно за три місяці до намічуваних звільнень не надав первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів і не звертався за згодою про можливе звільнення позивача з роботи. Дані обставини не потребують доказуванню у відповідності до вимог ч.5 ст. 82 ЦПК України так як встановлені постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2016 року у справі № 823/310/16, яка набрала законної сили, та даним судовим рішенням було визнано протиправним дії голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації без завчасного надання первинній профспілковій організації інформації щодо скорочення штату численності або штату працівників.

Позивач стверджує, що таким чином наказ про її звільнення був наслідком виконання розпорядження голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області, яке в подальшому судом визнано протиправним, що в свою чергу вказує на протиправність наказу про звільнення, оскільки він винесений на виконання протиправного розпорядження. При цьому позивач зазначає, що навіть і після набрання постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2016 року законної сили, якою визнано незаконність вищезазначеного розпорядження, на її письмове звернення до голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації про поновлення на роботі з проведенням відповідних виплат, останньою їй було відмовлено в задоволенні заяви, що і змусило звернутися до суду.

Тому просить поновити її на роботі на посаді методиста районного методичного кабінету відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області, стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Крім того посилаючись на те що в результат незаконного звільнення вона постійно морально і психічно страждала тобто зазнавала моральних страждань, внаслідок чого стан її здоровя погіршився і вона була змушена терпіти моральні приниження чим було порушено її звичайний спосіб життя, вона втратив сон, стала нервовою, втратила душевний спокій та рівновагу. Порушення її законних прав призвело до втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації життя. Вказану завдану моральну шкоду позивач оцінила в 10 000 грн. та просила стягнути її на її користь з відповідачів солідарно.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. При цьому зазначивши, що вважають, що позивачем, при звернення до суду, не було порушено вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України виходячи з того, що фактично відділ в якому позивач працювала не ліквідувався, а відбулася реорганізація даного відділу. В звязку з чим позивач мала право на переведення до новоствореного відділу протягом року і зважаючи, що звільнено її було 30.06.2016 року, тому саме з цієї дати слід обраховувати річний термін на протязі якого роботодавець повинен був виконати вимоги закону однак відмовив йому в цьому письмово і саме з цього часу слід обраховувати строки визначені ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Крім того позивач та його представник посилаються на те що підставою звільнення позивача був наказ про звільнення № 126-К від 29.06.2016 року, який є наслідком виконання розпорядження голови ОСОБА_8 райдержадміністрації від 29.01.2016 року № 17 «Про структуру районної державної адміністрації». При врученні даного наказу, незважаючи на її правову необізнаність, їй не було розяснено право оскаржити даний наказ. При цьому її порушені трудові права почала захищати профспілка, а саме в інтересах незаконно вивільнених працівників, ліквідованого відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації, ОСОБА_8 районна організація профспілки працівників освіти і науки України звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду про визнання протиправними дій та скасування вищезазначеного розпорядження голови адміністрації. Таким чином ОСОБА_1 вважає, що питання про захист її порушених трудових прав було взято на себе профспілковою організацією і це їй було відомо, що в свою чергу не потребувало, на той час, її особистого звернення до суду, оскільки в разі належного виконання постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2016 року, яка набрала законної сили, і якою було визнано протиправним дії голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації без завчасного надання первинній профспілковій організації інформації щодо скорочення штату численності або штату працівників її поновлення взагалі не потребувало б подальшого звернення до суду. Також в судовому засіданні представник позивача просив, з урахуванням всіх обєктивних обставин з якими повязано було тривалість розгляду справи в суді, стягнути на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в межах одного року.

Відповідач ОСОБА_3, та представники відповідача ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області заперечили проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, подавши письмово відзив на позов, який підтримали в судовому засіданні в якому посилаючись на те, що позовні вимоги ОСОБА_1, являються незаконними, безпідставними та необґрунтованими просили відмовити у його задоволенні. На підставу своїх заперечень посилаючись на те що позивач була звільнена з посади методиста районного методичного кабінету відділу освіти ОСОБА_8 райдержадміністрації 30.06.2016 саме у зв'язку з ліквідацією відділу освіти (п.1 ст. 40 КЗпП), отримала в день звільнення трудову книжку, з нею було проведено повний розрахунок відповідно до чинного законодавства та колективного договору та виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку, вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку.

Представники ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області ОСОБА_4, ОСОБА_5, вважають, безпідставним звернення позивача до даного відповідача так як їх посадові особи не звільняли позивача, а поновлення його на попередній посаді та у відповідному відділі є неможливим, оскільки в структурі районної державної адміністрації, після проведеної процедури з ліквідації відділу освіти та проведеної державної реєстрації з припинення юридичної особи від 04.07.2016 року, не існує відділу освіти ОСОБА_8 райдержадміністрації, а є відділ освіти, молоді та спорту ОСОБА_8 районної державної адміністрації утворений з 16.06.2016. Новостворений відділ діє на підставі Положення про відділ освіти, молоді та спорту ОСОБА_8 районної державної адміністрації затвердженого розпорядженням голови райдержадміністрації 08.06.2016 №137, зареєстрований в реєструючих органах як юридична особа і не являється правонаступником будь - якої юридичної особи, в тому числі і відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації.

Крім того ОСОБА_3, та представники відповідача ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області просять застосувати вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України та відмовити з цих підстав у задоволенні позову посилаючись на те що до Катеринопільського районного суду позовна заява про поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди була подана нею лише 28 квітня 2017 року, тобто поза межами передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України місячного строку позовної давності для даного виду правовідносин виходячи з того що тому було вручено копія наказу про звільнення, трудова книжки саме 30.06.2016 року, а отже місячний строк закінчився 31.07.2016.

Представник третьої особи ОСОБА_8 районна організація профспілки працівників освіти і науки підтримав позовні позивача , третя особа ОСОБА_9 в судові засідання не прибула, явку своїх представників не забезпечила, хоча про дату, час та місце розгляду справи була неодноразово повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи сторін в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, працював на посаді методиста районного методичного кабінету відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області з 28.08.1998 року.

Наказом № 126 - К від 29.06.2016 року відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області був звільнений з займаної посади у зв'язку з ліквідацією відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області на підставі п.1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України. З вказаним наказом позивач була ознайомлена, що підтверджується її особистим підписом та 30.06.2016 року отримала трудову книжку чого вона і не заперечувала в судовому засіданні.

Правовою підставою для прийняття наказу про звільнення позивача є прийняття розпорядженням голови ОСОБА_8 райдержадміністрації від 29.01.2016 року № 17 «Про структуру районної державної адміністрації» яким було ліквідовано відділ освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації, (що мало статус юридичної особи), у звязку з чим 16.06.2016 року було утворено було новий відділ освіти, молоді та спорту ОСОБА_8 районної державної адміністрації.

Відповідно до вимог ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розклад.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 27.05.2014 року (справа №21-108а14), на суди покладено обовязок не тільки перевірки процедури звільнення працівника, а й обовязок по перевірці законності правового акту, що став підставою для ліквідації та наступного звільнення працівника, оскільки ці підстави взаємоповязані.

Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного орган) (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Так встановлено, що постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2016 року у справі № 823/310/16, за позовом ОСОБА_8 районної організації профспілки працівників освіти і науки України до голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області було задоволено вимоги позивачів: 1) визнано протиправними дії голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області без завчасного надання первинній профспілковій організації інформації щодо скорочення чисельності або штату працівників; 2) визнано протиправним та скасовано розпорядження голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області від 29.01.2016 №17 «Про структуру районної державної адміністрації» в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області.

Ухвалою від 07.12.2016 року Київського апеляційного адміністративного суду постанова Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2016 року у справі № 823/310/16 залишена без змін в звязку з чим набрала законної сили і обставини встановлені даним судовим рішенням не потребують доказуванню у відповідності до вимог ч.5 ст. 82 ЦПК України.

З вищезазначеної постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2016 року у справі № 823/310/16 та ухвали від 07.12.2016 року Київського апеляційного адміністративного суду, яким залишено без змін наведене вище рішення Черкаського окружного адміністративного, зокрема вбачається, що відповідачем головою ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області не дотримано встановлений законодавством порядок щодо звільнення працівників у зв'язку із ліквідацією, зокрема не дотримано положення ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 49 4 КЗпП України щодо не проведення консультації з профспілковим органом про намічувані заходи щодо звільнень, пов'язаних з припиненням юридичної особи шляхом ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 РДА та ненадання профспілковій організації інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, що порушило права та інтереси членів профспілкового органу ОСОБА_8 РДА, що було наслідком скасування оскаржуваного розпорядження в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 РДА.

З вищевикладеного вбачається, що правовою підставою для прийняття наказу про звільнення позивача № 118 - К від 29.06.2016 року було прийняте головою ОСОБА_8 райдержадміністрації розпорядження від 29.01.2016 року № 17 «Про структуру районної державної адміністрації», яким і було ліквідовано відділ освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації. При цьому судом визнано протиправними дії голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області без завчасного надання первинній профспілковій організації інформації щодо скорочення чисельності або штату працівників та визнано протиправним та скасовано розпорядження голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області від 29.01.2016 №17 «Про структуру районної державної адміністрації» в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області. За таких обставин наказ про звільнення позивача неможливо вважати законним так як відповідачем ОСОБА_8 районною державної адміністрації Черкаської області допущено порушення норм ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України, оскільки даним відповідачем не вжито заходів, які передбачені цими нормами права, а правова підстава для прийняття наказу про звільнення позивача скасована судом.

Отже, судом достовірно встановлено, що відповідачем, за вищезазначених обставин, було видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи незаконно, без попередньої згоди первинної профспілкової організації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації, членом якої була позивач не надано такої згоди профспілковою організацією і в ході розгляду справи. А доводи представників відповідача про недоведеність того що позивач не довела факту свого членства у даній профспілці не заслуговують на увагу виходячи з того, що позивач неодноразово посилалась що всі документи щодо сплати нею профспілкових внесків перебувають саме у архіві ОСОБА_8 районної державної адміністрації, який є їх структурним підрозділом, а тому на спростування її доводів відповідач міг надати, але протягом розгляду справи не надав доказів несплати нею вищезазначених внесків.

В силу вимог п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Вживані у цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться в ст. ст. 80, 104 - 111 ЦК України, ст. ст. 62-66, 79-92 ГК України, ст. ст. 1-22 Закону України «Про господарські товариства».

Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Відтак, підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49 2 КЗпП України.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 27 червня 2012 року в справі № 6- 65 цс 12.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 19 постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при вирішенні справ, пов'язаних із звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, і які саме, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

З досліджених та судом доказів (а.с.48,49) витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань про реєстрацію відділу освіти, який був ліквідований та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань про реєстрацію новоствореного відділу освіти молоді та спорту (а.с.50,51) вбачається, що в них є аналогічним основний вид економічної діяльності при цьому проаналізувавши завдання та функції, які покладалися на ліквідований відділ та новостворений відділ та з пояснень представників відповідача та відповідача ОСОБА_3, вбачається, що після ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області ці функції виконує новостворений відділ освіти, молоді та спорту ОСОБА_8 районної державної адміністрації, який був створений 16.06.2016 тобто ще до проведеної державної реєстрації з припинення юридичної особи відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області 04.07.2016 року та до фактичного звільнення позивача. При цьому до роботи в даному новоствореному відділі було прийнято частину працівників ліквідованого відділу освіти, які подали відповідні заяви про прийняття їх на роботу, при цьому позивачеві не пропонувалося робота у новоствореному відділі. Відповідно до правової позиції Верховним Судом України зазначеної у постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 16 жовтня 2012 року (справа № 21-267а12) та від 27.05.2014 року (справа №21-108а14), при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, зясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Верховний суд України у зазначених постановах розяснив, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

З чого вбачається, що ОСОБА_8 районна державна адміністрації Черкаської області не відмовилась від функцій і завдань, які виконував її структурний підрозділ відділ освіти, а фактично передала ці функції новоствореному відділу до якого додано інші функції чого фактично не заперечували представники відповідача. Суд вважає, що вищенаведені обставини вказують на те, що ОСОБА_8 районна державна адміністрації Черкаської області у такий спосіб провела у своїх структурних підрозділах зміни в організації виробництва і праці шляхом реорганізації. Тобто, не дивлячись на те, що у розпорядженні голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації від 29.01.2016 року № 17 «Про структуру районної державної адміністрації», яке в подальшому судом визнано протиправним та скасованим, і йшлося про ліквідацію відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області, фактично у цьому випадку мала місце реорганізація.

Відповідно правової позиції висловленої Верховним Судом України у постановах від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11), від 16 жовтня 2012 року (справа № 21-267а12): встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобовязання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Це зобов'язання ОСОБА_8 районною державною адміністрацією не виконало, а отже, трудові гарантії позивача були порушені.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою і третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена у висновку, щодо застосування відповідних норм права, висловлених у висновку Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 591/3105/16-ц.

Але, аналізуючи надані суду документи, суд дійшов висновку, що вищезазначені зобов'язання відповідачем ОСОБА_8 районною державною адміністрацією не виконано чим порушили трудові гарантії позивача.

Судом встановлено, що після попередження позивача про майбутнє вивільнення, яке було проведено всупереч вимогам трудового законодавства, оскільки не носило персонального характеру повідомлення, їй не було запропоновано будь-якої іншої роботи. В той же час, як встановлено судом фактично відбувалася реорганізації, а не ліквідація відділу де працював позивач, і в новоствореному відділі була аналогічна посада, що у свою чергу зобовязувало власника чи уповноваженого власником органу до виконання обовязку запропонувати працівнику саме переведення на іншу вакантну посаду у новому структурному підрозділі, а у разі відсутності такої запропонувати йому всі наявні на підприємстві (установі) вакансії, які з'явилися протягом двох місяців з дня попередження, і які існували на день звільнення, чого не було зроблено, що вказує на порушення трудових гарантій позивача.

При цьому навпаки з листа за підписом голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації то навіть і після набрання законної сили рішення суду яким було визнано протиправними дії голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області та визнано протиправним та скасованим розпорядження голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області від 29.01.2016 №17 «Про структуру районної державної адміністрації» в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області позивачу, на її письмове звернення, фактично було відмовлено в поновленні на роботі.

Як вбачається із вищезазначеної відповіді то голова ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області, з посилаючись на Закон України «Про місцеві державні адміністрації», зазначила, що голови місцевих державних адміністрацій призначають на посади та звільняють з посад своїх заступників, керівників структурних підрозділів та призначають на посади та звільняють з посад керівників апаратів місцевих державних адміністрацій та керівників структурних підрозділів апаратів місцевих державних адміністрацій. Таким чином фактично відкидає будь яке відношення як керівника районної державної адміністрації та і самої адміністрації щодо поновлення на роботі так і будь - яку причетність до звільнення позивача. Таку ж позицію в судовому засіданні заявляли представники відповідача ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області вказуючи, що дана адміністрація не є належним відповідачем у справі визнаючи при цьому, що ліквідований відділ був структурним підрозділом адміністрації, а наслідком його ліквідації було розпорядження голови адміністрації від 29.01.2016 №17 «Про структуру районної державної адміністрації».

Суд не може погодитись із вищевикладеною позицією, оскільки саме визнане судом протиправним та скасованим розпорядження голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області від 29.01.2016 № 17 «Про структуру районної державної адміністрації» в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області і було правовою підставою для прийняття наказу про звільнення позивача, а відтак саме ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області структурним підрозділом якої являвся відділ освіти, працівником якого був звільнений позивач, є належним відповідачем по справі.

Отже, у даному спірному випадку, формально застосовуючи за національними нормативними актами підстави для звільнення позивача з роботи, відповідач ухилився від дотримання принципу непорушності права позивача на працю, фактично позбавив позивача ефективного засобу правового захисту його законних інтересів і обов'язків.

При цьому суд не приймає до уваги твердження відповідача ОСОБА_3 та представників відповідача ОСОБА_8 районної державної адміністрації, що попередження позивача про звільнення відбулося у відповідності до вимог законодавства виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Законодавством не встановлено форму оформлення попередження працівників про наступне вивільнення. Попередження має бути зроблено у такий спосіб, щоб у разі спору, роботодавець міг документально підтвердити факт попередження особи під її особистий підпис. В даному випадку суду відповідачами не надано доказів того, що позивачці завчасно, персонально вручалось під її підпис попередження про наступне вивільнення. При цьому надані відповідачами: інформація про стан виконання розпорядження голови райдержадміністрації від 25.03.2016 року (а.с.201) та акт від 12.04.2016 року (а.с.202, 203) не є належним доказом персонального попередження про наступне вивільнення конкретно ОСОБА_1

Враховуючи вищенаведені обставини суд вважає, що звільнення позивача проведено з порушенням норм трудового законодавства.

При цьому вимоги позивача до відповідача ОСОБА_3, яка була головою ліквідаційної комісії, яка в даному випадку була особою уповноваженою власником, в розумінні положень КЗпП України, нічим не обґрунтовані і до задоволення не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі.

Враховуючи наведені вище обставини та тієї обставини, що фактично відбулася реорганізації, а не ліквідація відділу освіти, суд вважає, що при звільненні позивача були допущені вимоги закону, а відтак вимоги щодо про поновлення позивача на роботі підлягають задоволенню. При цьому слід визнати наказ про звільнення незаконним.

При цьому, згідно ч.7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, суд відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, яка вказує, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, враховуючи сукупність обставин справи, керуючись ст. 13 ЦПК України, тобто принципом диспозитивності, вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача ОСОБА_1, про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу саме за один рік, незважаючи на те що розгляд справи відбувався більше одного року, враховуючи строк звернення її до суду, причини відкладення розгляду справи, неможливість призначення справи в певний період пов'язаний з необхідністю надання позивачеві правової допомоги, час витрачений на витребування судом доказів, які позивач мала можливість витребувати і до предявлення позову.

Згідно з п.5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за №100 від 08.1995р. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так відповідно до бухгалтерських довідок про доходи позивача ( а.с.146) заробітна плата позивача в квітні місяці 2016 р. склала 3400,60 грн., а в травні місяці 2016 р.- 3400,60 грн. В квітні 2016 року був 21 робочий день, а в травні 2016 року було 20 робочих днів загальна кількість робочих днів складає - 41, а тому середньоденна заробітна плата складає (3400,60 + 3400,60) : (21 + 20) = 165,88 грн.

Кількість часу вимушеного прогулу складає з 30.06.2016 р. по 16.01.2019 р. (день постановлення рішення у справі) складає 638 днів.

При цьому, виходячи з вимог позивача, суд стягує середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік тобто з 30.06.2016 року по 30.06.2017 року, що складає 251 робочий день. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню складає 251 х 165,88 = 41 635, 88, якій підлягає стягненню з юридичної особи з якою позивач перебувала у трудових стосунках (відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області). При цьому, на виконання вимог ст. 235 КЗпП України необхідно допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Щодо доводів представників відповідача та відповідача ОСОБА_3, щодо пропуску позивачем строків, установлених ст. 233 КЗпП України та категоричного заперечення цього факту позивачем суд приходить до слідуючого.

Для звернення працівника до суду у справах про звільнення, встановлюється строк в один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1 ст. 233 КЗпП України).

Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових відносин врегульовано положеннями КЗпП України. Спірні правовідносини у цій справі регулюються положеннями КЗпП України, статтею 233 якого встановлено строк в один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення працівника до суду для вирішення трудового спору - три місяці з дня, коли він дізнався про порушення свого права, а в справах про звільнення - місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз'яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, з яких він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Тобто питання поновлення пропущеного строку має вирішуватись у судовому рішенні.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац п'ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Із матеріалів справи вбачається, що трудову книжку із записом наказу № 126-к від 29.06.2016 року ОСОБА_1 отримала 30 червня 2016 року, що не оспарюється сторонами.

Проте, як вище було зазначено, у передбачений законом місячний строк для звернення до суду з вимогами щодо незаконності свого звільнення (поновлення на роботі) з дня видачі трудової книжки ОСОБА_1 не звернувся, а звернулася до суду з вказаним позовом лише 28 квітня 2017 року, тобто з пропуском встановленого законом строку.

При вирішенні питання про поновлення строку звернення до суду, позивач та її представник послались на те, що місячний строк пропущено з поважних причин, оскільки це було зумовлено тим що позивач фактично була позбавлена оскаржити саме розпорядження голови районної державної адміністрації про ліквідацію відділу освіти так як саме на його виконання був винесений наказ про її звільнення, а відтак це позбавляло її ефективного захисту. При цьому в цей період захист її порушених трудових прав було взято на себе профспілковою організацією, яка і звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області про визнання протиправними дій та скасування розпорядження, яким було ліквідовано відділ. Даний позов було задоволено і рішення суду набрало законної сили і в разі його належного виконання відповідачем позивачці взагалі не було б необхідності звертатися до суду, а тому після відмови її поновити і після набрання рішення законної вона звернулася до суду безпосередньо.

Слід зазначити, що норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Так як вище було встановлено то правовою підставою для прийняття наказу про звільнення позивача було саме прийняття розпорядження голови ОСОБА_8 райдержадміністрації від 29.01.2016 року № 17 «Про структуру районної державної адміністрації», яким було ліквідовано відділ освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації. При цьому дане розпорядження було чинним протягом того місячного строку, що зазначають представники відповідача та відповідач ОСОБА_3, який встановлений ст. 233 КЗпП України, виходячи з того що позивачеві вручено копія наказу про звільнення, трудова книжки саме 30.06.2016 року, а отже місячний строк закінчився 31.07.2016. За таких обставин, на думку суду, позивач в цей строк був позбавлений можливості ефективно захищати свої права виходячи з того, що правова підстава для винесення наказу про його звільнення, на той час існувала. Разом з тим судом встановлено, що відповідач ОСОБА_8 районна державна адміністрація формально застосовуючи за національними нормативними актами підстави для звільнення позивача з роботи, фактично позбавила позивача ефективного засобу правового захисту його законних інтересів і обов'язків виходячи з того, що останній не мав правових підстав оскаржити саме розпорядження голови ОСОБА_8 райдержадміністрації від 29.01.2016 року № 17 «Про структуру районної державної адміністрації», яким було ліквідовано відділ освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації, виходячи що йому право на таке оскарження, взагалі відповідачем не розяснювалося.

Як зазначено в ст. 37 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси.

Тому суд вважає обґрунтованою позицією позивача, що питання про захист її порушених трудових прав було взято на себе профспілковою організацією і це їй було відомо і вона постійно цікавився ходом справи, в звязку з чим не потребувало, на той час, її особистого звернення до суду, оскільки в разі належного виконання постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2016 року, яка набрала законної сили, її поновлення на роботі взагалі не потребувало б подальшого звернення її до суду, що не можна вважати зневажливим ставленням позивача до питання про захист своїх трудових прав. Крім того суд погоджується з позицією позивача, що в період, який законодавчо визначений для звернення до суду, вона не мала механізму ефективного захисту своїх прав, оскільки в той період було чинним розпорядження голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації, щодо ліквідації відділу наслідком виконання якого і був наказ про звільнення позивачки таким чином була позбавленою можливості надати суду докази, щодо незаконності свого звільнення, що перешкоджало їй звернутися з позовом до суду. І лише після категоричної відмови поновити її на роботі, після набрання постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2016 року, якою було визнано протиправними дії голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області без завчасного надання первинній профспілковій організації інформації щодо скорочення чисельності або штату працівників та визнати протиправним та скасувати розпорядження голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області від 29.01.2016 №17 «Про структуру районної державної адміністрації» в частині ліквідації відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області вона звернувся до суду.

Крім того відповідно до ст. 57 Конституції України, кожному гарантується право знати свої права і обовязки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обовязки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку встановленому законом.

Закони та нормативно-правові акти, що визначають права і обовязки громадян, недоведені до відома населення у порядку встановленому законом, є не чинними. Таким чином, виходячи з зазначеної норми, обовязок стосовно розяснення працівникові його права на оскарження наказу в строки та порядку встановленому трудовим законодавством покладається виключно на роботодавця.

Саме з таку правову позицію підтримав Верховний Суд України постановивши Постанову від 28.11.2011р. по цивільній справа № 6-64 цс 11 та Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ухвалою від 28.12.2011р. по цивільній справі за № 6-46864ск11 залишаючи в силі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28.02.2011р. по цивільній справі № 2-215/11.

Позивач в правовому плані є необізнаною людиною, а відповідач ОСОБА_3 будучи головою ліквідаційної комісії, яка в даному випадку була особою уповноваженою ОСОБА_8 районною державною адміністрацією, в розумінні положень КЗпП України, ознайомлюючи її з наказом № 126-К від 29.06.2016 року про звільнення не виконала свій обовязок та не розяснила в зазначеному наказі право позивача на оскарження наказу вразі її незгоди з цим наказами. Крім того відповідачами не спростовано доводів позивача, щодо не розяснення їй права оскаржити безпосередньо до суду і розпорядження голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області щодо ліквідації відділу освіти, оскільки без скасування даного розпорядження позивач не мала механізму ефективного правового захисту порушеного свого трудового права виходячи з того, що наказ про її звільнення є наслідком виконання даного розпорядження. Також відповідачами та їх представниками не зазначено чи мала право позивач оскаржити дане розпорядження саме в районному суді виходячи з вимог ст. 233 КЗпП України.

При цьому як вбачається з матеріалів справи то позивач після набрання вищезазначеного рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08.09.2016 року, яке в разі його належного виконання, давало б можливість позивачеві бути поновленою на роботі звернулася до голови ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області про поновлення на роботі. Разом з тим листом датованим від 22.03.2017 позивачеві було письмово відмовлено у поновленні на роботі.

Отже, із наведеного вбачається, що у період з 30 червня 2016 року по квітень 2017 року ОСОБА_1 вчиняла дії щодо досудового вирішення спору. В період відведений законодавством для звернення її до суду вона саме виходячи з вищезазначених дій відповідачів була позбавлена в строки визначеними законодавством звернутися до суду та можливості ефективного правового захисту порушених своїх трудових прав, а тому її права захищала профспілкова організація, яка в адміністративному суді доводила незаконність ліквідації відділу освіти, яке призвело до незаконного вивільнення всіх працівників даного відділу в тому числі і позивача. При цьому дізнавшись що позасудове вирішення спору виявилося безрезультатним, а рішення суду. яке набрало законної сили і яким фактично було визнано протиправним та скасовано розпорядження голови районної державної адміністрації, яке фактично і було підставою для винесення наказу про її звільнення, не виконувалося, а навпаки їй було категорично відмовлено в поновлені на роботі вона звернулася до суду за захистом своїх порушених трудових прав безпосередньо 28.04.2017 року.

А відтак, суд вважає, що ОСОБА_1 пропущено місячний строк звернення до суду із вимогами про поновлення на роботі з поважних причин, а тому поновлює ОСОБА_1 пропущений строк на звернення до суду за захистом її порушених трудових прав.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд вважає за необхідне відзначити наступне.

Загальний порядок та умови відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 вказаного Кодексу передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України, яка передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Так, відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачем належним чином не доведено, у чому саме полягають моральні страждання, втрата нормальних життєвих зв'язків позивача та належним чином не обґрунтовано, чому саме такий розмір моральної шкоди підлягає відшкодуванню позивачеві з відповідачів, у зв'язку із чим позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації на користь держави підлягає стягненню судовий збір (від сплати якого звільнено позивача) в розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Поновити строк звернення до суду ОСОБА_1.

Визнати незаконним та скасувати наказ від 29.06.2016 року № 126-К про звільнення ОСОБА_1 з посади методиста районного методичного кабінету відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області.

Поновити ОСОБА_1 на роботі у відділі освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області на посаді методиста районного методичного кабінету.

Стягнути з відділу освіти ОСОБА_8 районної державної адміністрації Черкаської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, в межах одного року, в розмірі 43 726,71 з утриманням з вказаної суми при виплаті податків та інших обов'язкових зборів та платежів.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити за необґрунтованістю вимог.

Стягнути з відділу освіти ОСОБА_8 державної адміністрації Черкаської області на користь держави 640,00 грн., судового збору.

Рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене сторонами до апеляційного суду Черкаської області через Катеринопільський районний суд Черкаської області, шляхом подачі в тридцяти денний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Головуючий О.В.Кухаренко