Справа № 750/380/19
Провадження № 2/750/639/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря Пишенко М.М.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори про скасування внесеної до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна заборони,

треті особи Державний нотаріальний архів Чернігівської області, ОСОБА_2 державна нотаріальна контора,

в с т а н о в и в:

11.01.2019 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати внесену до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та зареєстровану Першою ОСОБА_2 державною нотаріальною конторою 11 вересня 2006 року за реєстраційним номером обтяження:3713914 заборону (архівний запис) архівний номер: 2159CHERNIGOV1, архівна дата:02.06.1998, дата виникнення: 30.04.1998, № реєстра: Б/Н, внутр. № 0А01062327EF242B4137 на квартиру, яка розташована за адресою: 14000, АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 2003 року.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити.

Представник Першої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори подав заяву про розгляд справи без його участі, поклався на розсуд суду.

Представник Державного нотаріального архіву Чернігівської області подав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник Другої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори подав заяву про розгляд справи без його участі, поклався на розсуд суду.

Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

25 січня 2018 року помер ОСОБА_3, батько позивача по справі - ОСОБА_1, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серія I-EЛ №315780 від 29 січня 2018 року.

За свого життя померлий ОСОБА_3 заповіту не складав, а єдиним спадкоємцем за законом першої черги, який прийняв спадщину є його син - ОСОБА_1, який своєчасно звернувся до Другої чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в звязку з чим до майна померлого спадкодавця було заведено відповідну спадкову справу №1014/2018 від 12.02.2018, що підтверджується відповідним Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №50879204 від 12.02.2018.

Факт перебування позивача у родинних відносинах з померлим спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1, матеріалами спадкової справи №1014/2018 від 12.02.2018, заведеної в Другій чернігівський державній нотаріальній конторі до майна померлого спадкодавця.

Так, до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 увійшло, зокрема, право власності на квартиру АДРЕСА_2, яке належало останньому на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 січня 2003 року корпорацією «Чернігівоблагропромбуд» та пройшло реєстрацію в КП «ОСОБА_2 МБТІ» про що у відповідну реєстрову книгу №190 зроблено запис №16948 від 31.01.2003.

12.02.2018 позивач, як спадкоємець за законом першої черги після смерті батька, звернувся до Другої чернігівської державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав, зокрема, і на право власності на вказану квартиру, однак державним нотаріусом йому у цьому було відмовлено в усній формі та розяснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на це спадкове майно і реєстрацію за спадкоємцем права власності на це нерухоме майно у звязку з тим, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна мається запис №3713914 від 11.09.2006, який внесений Першою чернігівською державною нотаріальною конторою про накладення заборони на квартиру АДРЕСА_2 належну померлому ОСОБА_3

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №135636122 від 28.08.2018 в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна мається запис №3713914 від 11.09.2006, який внесений Першою чернігівською державною нотаріальною конторою про накладення заборони на квартиру АДРЕСА_2 належну померлому ОСОБА_3, архівний номер: 2159CHERNIGOV1, архівна дата: 02.06.1998, дата виникнення: 30.04.1998, № реєстра: Б/Н, внутр. № 0A01062327EF242B4137.

У відповідності до листа Першої чернігівської державної нотаріальної контори №2936/01-16 від 30.11.2018 номер обтяження №3713914 від 11.09.2006 - це дата перенесення обтяження до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, датою виникнення обтяження є 30.04.1998, а тому встановити підстави накладення заборони не є можливим, так як архів за період 1974 по 2005 рік передано на зберігання до Державного нотаріального архіву Чернігівської області.

Як вбачається з листа Державного нотаріального архіву Чернігівської області №7636/01-17 від 20.12.2018 архів не має можливості надати інформацію про правові підстави та копії документів, які слугували підставою для накладення вказаної заборони, оскільки в томі №1 та в томі № 2 справи №11.3 «Розпорядження по накладенню і зняттю заборони відчужуваного житлового будинку, квартири, інші приміщення (арешту)» за 1998 рік Першої чернігівської державної нотаріальної контори будь-які документи щодо накладення заборони на імя ОСОБА_3 відсутні. У реєстрі для реєстрації заборон відчуження жилих будинків, квартир та іншого нерухомого майна та арештів, накладених судовими та слідчими органами (початий: 01.10.1997, закінчений: 14.11.2001) Першої чернігівської державної нотаріальної контори записи про накладення заборони на імя ОСОБА_3 також відсутні.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону, запис про скасування державної реєстрації прав до державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_2 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Приписами ст.ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно положень ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін'юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, реєстр заборон це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон.

Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп'ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади.

У відповідності до ст.34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю.

Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат», нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позик (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотеко держателя; в усіх інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернень органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Згідно з п.п.5.1. п.5 гл.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5. нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв'язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки з рахунок виконання основного зобов'язання, після припинення договору іпотеки у зв'язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору; органів опіки та піклування про усунення обставин що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або закінчення п'ятирічного строку з часу видачі свідоцтва про право на спадщину, на майно особи, оголошеної померлою; про смерть другого з подружжя, що склали спільний заповіт; в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 74,75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін'юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об'єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об'єкти нерухомого майна.

Відомості про обтяження об'єкта нерухомого майна вказаної вище квартири були внесені реєстратором Першою чернігівською державною нотаріальною конторою, як заборона, а отже вилучення запису повинно відбуватись за правилами, встановленими п.п.2.1.1 п.2.1 Положення.

Згідно п.5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду.

За таких підстав, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.3-7,10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до Першої ОСОБА_2 державної нотаріальної контори про скасування внесену до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна заборону, задовольнити.

Скасувати внесену до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та зареєстровану Першою ОСОБА_2 державною нотаріальною конторою 11 вересня 2006 року за реєстраційним номером обтяження:3713914 заборону (архівний запис) архівний номер: 2159CHERNIGOV1, архівна дата: 02.06.1998, дата виникнення: 30.04.1998, № реєстра: Б/Н, внутр. № 0А01062327EF242B4137 на квартиру, яка розташована за адресою: 14000, АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, померлого 25.01.2018 року, згідно свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 2003 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.В.Карапута