ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 635/3414/16-ц

Провадження № 22-ц/818/4671/19

01 жовтня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Комунальне підприємство «Пісочинське виробниче управління житлово-комунального господарства»

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2016 року (суддя - Сітбаталова Н.І.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне підприємство «Пісочинське виробниче управління житлово-комунального господарства» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю за вказаною адресою більше шести місяців без поважних причин.

В обґрунтування позову зазначала, що вона та її колишній чоловік ОСОБА_2 були військовими та отримали у користування житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ордеру №28 від 19 січня 2003 року.

На даний час квартира вже знаходиться на балансі КП «Пісочинське ВУЖКГ».

З 2005 року вони припинили фактичні шлюбні відносини. ЇЇ чоловік пішов з дому, з початку 2005 року ОСОБА_2 відсутній, з реєстрації не знявся. У 2006 році їх шлюб розірвано.

Сторони у судове засідання не з`явилися.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_4 , таким що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що матеріали справи не містять доказів повідомлення ОСОБА_2 про виклик у судове засідання. Визнає, що не проживає за вказаною позивачем адресою більше 6 місяців, проте ці обставини обумовлені об`єктивними причинами. Інтересу до спірного житла ОСОБА_2 не втрачав. У відповідача відсутнє будь-яке житло, де б він міг постійно проживати та зареєструвати місце свого проживання.

Правом на надання відзиву позивач не скористалася.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не користується житловим приміщенням понад встановлені законом строки, тому є таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі Комунального підприємства «Пісочинське виробниче управління житлово- комунального господарства» (а.с.8).

Ордер на квартиру АДРЕСА_2 отримав ОСОБА_2 відповідач по справі, що підтверджується ордером від 29.01.2003 року за № 28. Ордер видано на сім`ю із чотирьох осіб: ОСОБА_2 - основний наймач, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_4 -син (а.с.7).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 21.03.2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції в Харківській області, актовий запис 117, серія НОМЕР_1 (а.с.10).

Згідно довідки КП «Пісочинське ВУЖКГ» від 14.03.2016 року за № 468 про склад сім`ї та прописки за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1968 народження, ОСОБА_4 ,1988 року народження, ОСОБА_4 ,1997 року народження, ОСОБА_2 , 1966 року народження (а.с. 9).

З актів від 03.09.2008 року, 17.09.2012 року, 14.03.2016 року комісії депутатів Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області та мешканців смт. Пісочин Харківського району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_2 1966 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але з 2005 року за вказаною адресою не проживає (а.с. 11, 12, 13).

Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.71 цього Кодексу передбачено, що п ри тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Факт не проживання відповідача за вказаною адресою понад встановлені законом строки визнається самим ОСОБА_2 .

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК),

необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачка замінила замки, чим фактично чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, не підтверджено жодними доказами. Відсутні докази і того, що починаючи з 2006 року ОСОБА_2 намагався потрапити в спірну квартиру, звертався до компетентних органів, суду з вимогами про поновлення його порушеного права.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи ОСОБА_2 про те, що проживання в трикімнатній квартирі разом з колишньою дружиною та двома повнолітніми дітьми, є неможливим.

Вказані обставини не є поважними в розумінні ст.71 ЖК УРСР.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Нових доказів на спростування висновків суду відповідачем не надано.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко