Ухвала

25 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 761/38793/14-ц

провадження № 61-20997св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: Київська місцева прокуратура № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лорбук»,

треті особи: Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Всеукраїнська громадська організація Товариство «Знання» України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України та заступника прокурора м. Києва на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року у складі судді Савицького О. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2011 року перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом, який неодноразово уточнював під час судового розгляду справи, та з урахуванням остаточних уточнених позовних вимог просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з АДРЕСА_1 (далі - Приміщення), укладений 20 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лорбук» (далі - ТОВ «Лорбук»); витребувати від ОСОБА_4 на користь Київської міської ради Приміщення; зобов'язати ОСОБА_4 звільнити Приміщення, повернувши їх Київській міській раді; визнати недійсним договір оренди Приміщень, укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; усунути перешкоди у здійсненні права власності на Приміщення шляхом виселення ОСОБА_5

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у результаті організованих та проведених товарною біржею торгів 16 липня 2008 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ТОВ «Лорбук», як переможцем торгів, укладений договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, а відповідно до договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року ТОВ «Лорбук» продало Приміщення ОСОБА_4, яка 03 листопада 2008 року зареєструвала на них право власності у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна». Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року, скасованим постановою Київського апеляційного господарського суду від 15 липня 2010 року, однак в подальшому залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 13 жовтня 2010 року, аукціон з продажу спірних нежитлових приміщень, оформлений протоколом від 15 липня 2008 року № 05-05/08 про хід біржових торгів з продажу майна, відповідно до якого переможцем торгів обрано ТОВ «Лорбук», а також договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень від 20 жовтня 2008 року, укладений між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_4, визнано недійсними. У подальшому прокуратурою встановлено, що відповідно до договору від 04 січня 2011 року ОСОБА_4 передала спірні нежитлові приміщення в оренду ОСОБА_5 На переконання позивача, у зв'язку з порушенням порядку проведення приватизації ТОВ «Лорбук» не набуло права власності на спірне майно у розумінні положень статті 328 ЦК України, що, в свою чергу, свідчить про відсутність у товариства належного обсягу правоздатності та виключає саму можливість укладення ним будь-яких угод на законних підставах, а отже договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, укладений 20 жовтня 2008 року між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_4, а також договір оренди спірного майна, укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не відповідають вимогам, передбаченим статтею 203 ЦК України. Позивач зазначає, що ОСОБА_4 не може вважатися добросовісним набувачем спірного майна, оскільки вона, будучи особою, наближеною до директора ТОВ «Лорбук», була обізнана про незаконність набуття товариством права власності на спірне приміщення, а отже й знала про відсутність у нього права відчужувати спірне майно на законних підставах. За наведених обставин та враховуючи те, що ОСОБА_4 незаконно заволоділа спірним майном, право власності на яке належить територіальній громаді міста Києва, зазначені нежитлові приміщення відповідно до положень статей 387, 388 ЦК України підлягають витребуванню від неї на користь Київської міської ради.

Під час розгляду справи третя особа Всеукраїнська громадська організація Товариство «Знання» України (далі - ВГОТ «Знання») звернулася до суду із самостійними позовними вимогами на предмет спору, згідно з якими просила визнати за нею право користування Приміщеннями на умовах договору оренди від 01 березня 2000 року № 08/00, а також витребувати їх на свою користь.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що ВГОТ «Знання» відповідно до умов договору оренди нежилого приміщення № 08/00, укладеного 01 березня 2000 року з Державним комунальним підприємством житлового господарства Старокиївського району м. Києва зі строком дії до 01 січня 2011 року, орендує нежитлові приміщення, загальною площею 133 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Проте всупереч вимогам закону 16 липня 2008 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ТОВ «Лорбук» укладено договір купівлі-продажу зазначених нежитлових приміщень, який в подальшому, так само як і аукціон з їх продажу, визнані недійсними рішенням Господарського суду міста Києва від 20 травня 2009 року, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 13 жовтня 2010 року. 24 січня 2011 року третій особі стало відомо, що 22 січня 2011 року здійснено самовільне незаконне заволодіння спірним приміщенням, заміну замків та вивезення майна орендаря у невідомому напрямку. На переконання третьої особи, заволодіння приміщенням, в якому перебувало ВГОТ «Знання», є незаконним, оскільки таке заволодіння, в силу визнання договору купівлі-продажу від 16 липня 2008 року недійсним, по-перше, відбулось без відома власника, яким є територіальна громада м. Києва, а по-друге, особою, яка не набула права власності на це майно, оскільки договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року та договір оренди від 04 січня 2011 року є нікчемними та не мають правових наслідків для сторін. На підставі викладеного та враховуючи те, що ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем спірних приміщень, оскільки є родичкою директора ТОВ «Лорбук» та була обізнана щодо незаконності всіх правочинів, на думку третьої особи, існує необхідність відновлення становища, яке існувало до порушення її права, відповідно до статей 387, 396 ЦК України, шляхом витребування на користь ВГОТ «Знання» майна від відповідачів, як недобросовісних набувачів, та визнання за ВГОТ «Знання» права користування Приміщеннями.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року позов Київської місцевої прокуратури № 10 та позов ВГОТ «Знання» задоволені частково.

Визнано недійсним договір оренди Приміщень, що укладений 04 січня 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5; визнано за ВГОТ «Знання» право користування Приміщеннями на умовах договору оренди від 01 березня 2000 року № 08/00; витребувано їх від ОСОБА_5 на користь ВГОТ «Знання» для подальшого використання на умовах оренди. У задоволенні іншої частини позовів відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації, та апеляційну скаргу ВГОТ «Знання» відхилено. Апеляційні скарги ТОВ «Лорбук», ОСОБА_4 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 10 про визнання договору оренди недійсним, в частині вирішення позовних вимог третьої особи та в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові; в іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року касаційні скарги ВГОТ «Знання» та заступника прокурора м. Києва задоволено частково, рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у витребуванні майна та визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій, незміненій апеляційним судом частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради відхилено; апеляційну скаргу ВГОТ «Знання» у частині оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року про відмову у задоволенні позову Київської місцевої прокуратури № 10 про витребування майна та про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року відхилено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року у частині відмови Київській місцевій прокуратурі № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у задоволенні позовних вимог про витребування майна та про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року залишено без змін.

В обґрунтування зазначеної ухвали апеляційний суд посилався на те, що Шевченківська районна у м. Києві рада, як представницький орган територіальної громади Шевченківського району м. Києва, в межах наявних в неї повноважень на розпорядження комунальним майном територіальної громади Шевченківського району м. Києва згідно з Конституцією України, Закону України «Про місцеве самоврядування», Закону України «Про приватизацію державного майна» та Закону України «Про приватизацію майна невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» прийняла рішення про приватизацію комунального майна у вигляді Приміщень шляхом продажу їх на аукціоні. Однак, незважаючи на те, що у подальшому аукціон з продажу та договір купівлі-продажу Приміщень визнано недійсними, рішення Шевченківської районної у м. Києві ради від 30 серпня 2007 року № 275 «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва» ніким не оскаржено та не скасовано, що свідчить про те, що відчуження Приміщень відбулося з волі власника. При цьому під час розгляду господарської справи № 16/621, Шевченківська районна у м. Києві рада заперечувала проти визнання аукціону та договору купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні від 16 липня 2009 року недійсним. У процесуальних документах, пред'явлених до суду в господарській справі, зазначала як про дотримання вимог чинного законодавства України під час прийняття рішення про відчуження нерухомого майна, належного територіальній громаді на праві комунальної власності, так і під час організації та проведення аукціону, а також зазначала про направлення отриманих за результатами аукціону грошових коштів до бюджету району та використання їх в інтересах територіальної громади Шевченківського району. За висновками суду зазначене додатково підтверджує волю територіальної громади Шевченківського району м. Києва на відчуження нежилих приміщень з метою використання отриманих від реалізації майна грошових коштів на потреби територіальної громади.

Окрім цього суд апеляційної інстанції зазначив, що прокуратурою не надано правовстановлюючого документа на Приміщення, доказів його передачі за актом прийому-передачі від Шевченківської районної в м. Києві ради Київській міській раді, а так само доказів знаходження на балансі, що свідчить про те, що у Київської міської ради відсутнє право на звернення із такими вимогами, оскільки не доведено, що зазначене майно належить позивачеві.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд також дійшов висновку, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, оскільки вона не знала та не могла знати, що ТОВ «Лорбук» не має права відчужувати Приміщення. На момент придбання ОСОБА_4 Приміщень договір купівлі-продажу на аукціоні від 16 липня 2008 року не був визнаний недійсним. Договір купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року укладений до подання ВГОТ «Знання» позову про визнання недійсними аукціону з продажу спірних приміщень та договору купівлі-продажу. Таким чином, на момент вчинення договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_4 судового спору стосовно спірних приміщень не існувало, а тому правовстановлюючий документ ТОВ «Лорбук» був чинним. Жодних перешкод для вчинення правочину не існувало. Матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що ОСОБА_4 могла знати про наявність перешкод для вчинення договору купівлі-продажу спірних приміщень від 20 жовтня 2008 року та того, що на момент вчинення правочину такі перешкоди взагалі існували. Суд також дійшов висновку, що доводи ВГОТ «Знання» про те, що недобросовісність ОСОБА_4 підтверджується тією обставиною, що ОСОБА_4 є родичкою ОСОБА_6 - директора ТОВ «Лорбук», що вони проживали за однією адресою та були пов'язані єдиним представництвом, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки законодавством визначено єдину ознаку, що свідчить про недобросовісність набувача, а саме те, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод для вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно. Окрім цього та обставина, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем Приміщень встановлена іншим судовим рішенням, що набрало законної сили, а тому відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV,

далі - ЦПК України 2004 року) не підлягає доказуванню.

ВГОТ «Знання», не погодившись із судовими рішеннями, у жовтні 2017 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати повністю рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року скасувати у частині відмови у позові та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу Приміщень від 20 жовтня 2008 року; витребувати від ОСОБА_4 на користь Київської міської ради Приміщення; зобов'язати ОСОБА_4 звільнити Приміщення, повернувши їх Київській міській раді; усунути перешкоди у здійсненні права власності на Приміщення шляхом виселення ОСОБА_5

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково визнали, що ОСОБА_4 є власником майна, оскільки таке право за нею зареєстроване на підставі укладеного з ТОВ «Лорбук» договору купівлі-продажу та є таким, що не відповідає обставинам справи та грубо порушує норми матеріального права, оскільки ОСОБА_4 не є та ніколи не була власником Приміщення. Заявник зазначає, що єдиним власником спірного майна унаслідок недійсності угод з його відчуження була і є територіальна громада в особі Київської міської ради. Вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 20 жовтня 2008 року є таким, що порушує публічний порядок, моральні засади суспільства та суперечить інтересам держави та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суди також не врахували, що спірне майно було відчужене з порушенням вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Заступник прокурора міста Києва, не погодившись із судовими рішеннями, у листопаді 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати повністю рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року у частині відмови у позові та ухвалити нове рішення, яким позов прокуратури задовольнити повністю.

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначив, що спірне майно вибуло з комунальної власності поза волею власника - територіальної громади Шевченківського району м. Києва в особі Шевченківської районної в місті Києві ради, оскільки його відчуження відбувалось з порушенням вимог законодавства. Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 20 травня 2010 року у справі

№ 16/621 аукціон і договір купівлі-продажу спірних приміщень визнані недійсними у зв'язку з допущеними порушеннями вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у Шевченківської районної в місті Києві ради волевиявлення на відчуження спірного майна, а відтак неправильно надав юридичну оцінку зазначеним фактам, не застосувавши до спірних правовідносин пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України, який підлягав застосуванню. Судом не надано оцінку обставинам щодо недобросовісності набуття права власності на спірне майно ОСОБА_4, оскільки вона на час укладення договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2008 року проживала з директором ТОВ «Лорбук» ОСОБА_6 за однією адресою у квартирі АДРЕСА_1. Зазначені обставини свідчать про те, що відчуження майна вчинено з наміром ускладнити його повернення у комунальну власність.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Лорбук» зазначає, що спірне майно вибуло з волі Шевченківської районної у м. Києві ради, оскільки, приймаючи рішення про приватизацію спірних приміщень, діяла у межах наданих їй законом повноважень і виявила волю територіальної громади у відповідному рішенні, яке ніким не оскаржене та не скасоване. Щодо доводів про недобросовісність ОСОБА_4 відповідач зазначив, що вона не знала і не могла знати про те, що ТОВ «Лорбук» не є власником спірних приміщень та не мало права їх відчужувати, оскільки на момент укладення оспорюваного договору аукціон не було визнано недійсним, обставини, які могли б бути перешкодою для укладення договору, не існували. Також ТОВ «Лорбук» посилається на те, що спірні приміщення після ліквідації районних у м. Києві рад не були передані до комунальної власності територіальної громади м. Києва.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, оскільки заявником не доведено наявність підстав, передбачених статтею 388 ЦК України для витребування у неї майна, оскільки Приміщення вибули від Шевченківської районної у м. Києві ради з її волі. Окрім цього, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 квітня 2013 року у аналогічній справі № 2610/4485/2012 відмовлено у позові прокуратури до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про витребування нежитлових приміщень, визнання недійсним договору оренди, усунення перешкод шляхом виселення. Зазначеним рішенням встановлені обставини щодо вибуття спірного майна за волею власника, а також добросовісність ОСОБА_4

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_5 просить залишити касаційну скаргу без задоволення з огляду на її необґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2017 року та ухвалою від 04 грудня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження за скаргами.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року,

далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною п'ятою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що Верховний Суд у складі колегії суддів не приймав рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому частиною п'ятою статті 272 ЦПК України.

З огляду на те, що згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, Суд інформує учасників справи про те, що зазначена інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідно до частини одинадцятої статті 34 ЦПК України, з урахуванням категорії і складності справи, справу розглянути колегією у складі п'яти суддів.

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною одинадцятою статті 34, частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Цивільну справу за позовом Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Всеукраїнська громадська організація Товариство «Знання» України, про визнання договорів недійсними, витребування майна, зобов'язання вчинити дії та усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лорбук», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна, за касаційними скаргами Всеукраїнської громадської організації Товариство «Знання» України та заступника прокурора м. Києва на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року, призначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Інформацію про дату розгляду справи оприлюднити на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик