ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 747/467/18

Головуючий у першій інстанції - Косенко Ю. Л.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/353/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

третя особа: Прилуцька районна державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 17 грудня 2018 року (ухвалене о 16:42, повний текст рішення складено 21 грудня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та державного акту на право власності на земельну ділянку, -

У С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

- встановити факт прийняття ним спадщини, яка відкрилась після смерті матері ОСОБА_4;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - право на земельну частку (пай) від 03.04.2000 згідно спадкової справи № 79/2000, видане ОСОБА_3 в частині визнання за нею права на 1/2 частину спадкового майна та внести відповідні зміни до реєстру речових прав на нерухоме майно;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 03.09.2007, площею 4,50 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Березівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської области, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №66, виданий на ім'я ОСОБА_3

Позов обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина на все належне їй майно, до якого ввійшли: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, та право на земельну частку (пай) із земель КСП «Колос» с. Березівка Талалаївського району Чернігівської області. Сторони у справі є спадкоємцями першої черги за законом в рівних долях, інші спадкоємці відсутні.

Посилаючись на ст. 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР (1963 року), позивач зазначає, що в період шести місяців з моменту відкриття спадщини він прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки здійснював догляд за належним спадкодавцю житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, обробляв присадибну ділянку, що підтверджується показаннями свідків та довідкою сільської ради.

При зверненні 11.07.2018 до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину спадкового майна позивачу було відмовлено, оскільки 03.04.2000 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно його сестрі ОСОБА_3, яка не мала права на спадщину в повному обсязі.

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 17 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 узгоджуються з довідкою Березівської сільської ради № 184 від 26.04.2018 та у сукупності є належними і достатніми доказами того, що ОСОБА_2 після смерті матері фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме в період шести місяців з моменту відкриття спадщини здійснював догляд за належним їй житловим будинком та обробляв земельну ділянку.

На думку заявника те, що кошти від продажу належного матері будинку були розподілені між ним та сестрою також є одним із доказів факту прийняття ним спадщини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Показання свідків про те, що позивач у господарстві померлої матері у с. Березівка обкошував обніжки та обробляв город не є достатніми доказами факту прийняття ним спадщини. Довідка сільської ради, видана у 2018 році, яка підтверджує обставини, що начебто мали місце у 1999 році, без зазначення яким чином сільська рада встановила відповідні факти, засвідчена сільським головою ОСОБА_7, повноваження якої розпочалися в 2010 році.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Бойчук В.М., яка просила задовольнити апеляційну скаргу позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що він на протязі шести місяців з часу відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, що належало його матері ОСОБА_4 Районний суд критично оцінив пояснення позивача про те, що він до 2018 року не знав про існування земельної частки (паю), що належала матері, оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) було видано ОСОБА_4 у 1996 році, тобто за три роки до її смерті, а позивачу було відомо про те, що за життя мати працювала у колгоспі с. Березівка, про що він пояснив у судовому засіданні. Також позивачем не зазначені обставини, що перешкоджали йому з'ясувати питання щодо складу спадкового майна, яке залишилося після смерті матері.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними дітьми ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12-14, 66-68).

03.04.2000 ОСОБА_3 звернулася до Талалаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_4, на підставі якої нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 79/2000.

03 квітня 2000 року відповідачці було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» с. Березівка Талалаївського району Чернігівської області розміром 5,7 га в умовних кадастрових гектарах, яка належить померлій - члену КСП ОСОБА_4 на підставі сертифікату серії ЧН № 01573333.

10 серпня 2004 року відповідачці було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається із грошових внесків (а.с. 32-38).

Згідно повідомлення відділу у Талалаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 9-25-0.35-358/115-18 від 06.08.2018 ОСОБА_3 одержала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 03.09.2007 площею 4,5 га, згідно розпорядження № 67 Талалаївської РДА від 29.03.2006 на території Березівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН № 01573333 (а.с. 39-41).

11.07.2018 ОСОБА_2 звернувся із заявою до Прилуцької районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, в якій зазначив, що в період шести місяців з моменту відкриття спадщини він здійснював догляд за належним спадкодавці житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, обробляв присадибну ділянку, тобто фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, у зв'язку з чим прийняв спадщину. На підтвердження вказаних у заяві обставин посилався на довідку Березівської сільської ради (а.с. 69).

Листом № 1028/01-16 від 11.07.2018 в.о. державного нотаріуса Талалаївської районної державної нотаріальної контори Охріменко Н.С. у відповідь на вказану заяву повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на належне спадкодавці спадкове майно неможливо, оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - право на земельну частку (пай) згідно спадкової справи № 79/2000 видане на ім'я ОСОБА_3 03 квітня 2000 року (а.с. 70).

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Як роз'яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

З огляду на вищезазначене в даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно із ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов'язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду, свої позовні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері позивач обґрунтовував тим, що він фактично вступив в управління майном, оскільки в період шести місяців з моменту відкриття спадщини здійснював догляд за належним спадкодавцю житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, обробляв присадибну ділянку.

На підтвердження факту вступу в управління спадковим майном після смерті матері позивачем надано довідку Березівської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області № 184 від 20.04.2018 за підписом сільського голови ОСОБА_7, в якій зазначено, що ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме в період шести місяців з моменту відкриття спадщини здійснював догляд за належним їй житловим будинком, обробляв присадибну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15, 65). Також на підтвердження вказаних обставин позивач посилається на показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції та вважає, що вказана довідка не є достовірним доказом у розумінні ст. 79 ЦПК України, оскільки з неї неможливо встановити дійсні обставини вступу позивача в управління спадковим майном, яким чином та з яких дій останнього вони були встановлені та чим підтверджуються.

Будь-яких інших належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_2, всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, матеріали справи не містять.

Показання свідків, дані в суді першої інстанції, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини, зважаючи на їх суперечність та за відсутності достовірних та достатніх письмових доказів, які б дали змогу встановити наявність обставин справи, на які посилається позивач.

За викладених обставин, доводи апеляційної скарги про те, що показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 узгоджуються з довідкою Березівської сільської ради № 184 від 26.04.2018 та у сукупності є належними і достатніми доказами того, що ОСОБА_2 після смерті матері фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, не заслуговують на увагу.

Отже твердження позивача про те, що він в період шести місяців з моменту відкриття спадщини здійснював догляд за належним померлій матері житловим будинком, обробляв присадибну ділянку не підтверджено матеріалами справи та не знайшло свого підтвердження ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час перегляду справи апеляційним судом.

Посилання заявника на те, що кошти від продажу належного матері будинку були розподілені між ним та сестрою, не можуть вважатись діями, що свідчать про фактичний вступ позивача в управління спадковим майном у шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини після смерті їх матері.

За вказаних обставин, висновок районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 є обґрунтованим.

Оскільки решта позовних вимог є похідними від вимоги про встановлення юридичного факту прийняття спадщини, суд першої інстанції вірно відмовив у їх задоволенні.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга також не містить, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 17 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий Судді: