ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №573/1534/18

Номер провадження 22-ц/816/314/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собина О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Попової А.П.,

у присутності :

представників позивача Військової частини НОМЕР_1 Овсієнка Ю.А., ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Стадника С.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 18 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Свиргуненко Ю.М. у м. Білопіллі

у цивільній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу,-

в с т а н о в и в:

04 вересня 2018 року Війська частина НОМЕР_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 21 квітня 2016 року близько 19-30 год. на території військового полігону в/ч НОМЕР_2 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «ЗАЗ Vida» державний номер НОМЕР_3 (власником якого є ОСОБА_3 ) та автомобіля «Урал-4320» державний номер НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_2 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. 07 травня 2013 року між ТОВ «Експрес Страхування» та ОСОБА_3 було укладено договір добровільного страхування автомобіля «ЗАЗ Vida». Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28 березня 2017 року з Військової частини НОМЕР_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) на користь ТОВ «Експрес Страхування» стягнуто 48172,12 грн. страхового відшкодування та 1378 грн. судового збору за заподіяну ОСОБА_2 шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 проходив службу на посаді водія-електрика військової частини НОМЕР_2 (нині Військова частина НОМЕР_1 ). Автомобіль «Урал-4320» перебуває на обліку та рахується за військовою частиною НОМЕР_2 . 31 травня 2016 року постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 340,00 грн. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №293 від 28 листопада 2017 року, ОСОБА_2 звільнено з військової служби у Збройних Силах України та виключено зі списків особового складу вказаної військової частини. Окремим пунктом зазначено про утримання з ОСОБА_2 суми заподіяної державі шкоди в розмірі 51065,92 грн. При звільненні ОСОБА_2 з лав Збройних Сил України з нього було утримано суму 6374,63 грн., як відшкодування спричиненого збитку. Посилаючись на викладені обставини, Військова частина НОМЕР_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 44691,29 грн. в рахунок відшкодування збитків державі заподіяних внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 18 жовтня 2018 року у задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) відмовлено.

Військова частина НОМЕР_1 з рішенням суду не погодилось і, посилаючись на неповноту з`ясованих обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції проігноровані вимоги Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Верховною Радою України від 23.06.1995 року №243/95-ВР і застосовані пункти, які не мають ніякого відношення до суті спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Стадник С.В. заперечує проти доводів апеляційної скарги і зазначає, що під час вчинення ДТП відповідач перебував на військовій службі, підстави для покладення на нього повної матеріальної відповідальності за спричинену шкоду відсутні, при звільненні з військової служби з нього була утримана матеріальна шкода в межах середнього заробітку, а тому рішення місцевого суду є законним і скасуванню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представників апелянта, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з Наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 01 серпня 2015 року №92, солдата ОСОБА_2 призначено на посаду водія артилерійської директриси стрільби із закритих вогневих позицій полігону, з посадовим окладом 530 грн. на місяць, шпк «солдат» (а.с.23).

Постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Зазначеною постановою встановлено, що 21 квітня 2016 року близько 19-30 год. ОСОБА_2 та території військового полігону в/ч НОМЕР_2 , керуючи автомобілем «Урал-4320» д.н. НОМЕР_4 , під час руху заднім ходом, не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ Vida» д.н. НОМЕР_5 , який стояв нерухомо та був припаркований ОСОБА_3 . Потерпілих немає, автомобіль «ЗАЗ Vida» отримав механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив п.10.9 Правил дорожнього руху України. Під час розгляду справи останній свою вину визнав (а.с.24).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28 березня 2017 року та ухвалою про виправлення описки Київського апеляційного господарського суду від 27 липня 2017 року, стягнуто з Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) на користь ТДВ «Експрес Страхування» 48172,12 грн. страхового відшкодування та 1378,00 грн. витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви. Стягнуто з Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) на користь Міністерства оборони України 1515,80 грн. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Зазначеною постановою встановлено, що 07 травня 2013 року між ТДВ «Експрес Страхування» та ОСОБА_3 укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави №202.13.2172716, предметом якого є: майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням застрахованим транспортним засобом автомобілем «ЗАЗ Vida», д.н. НОМЕР_5 .

Автомобіль «Урал-4320» в/н НОМЕР_4 , шасі № НОМЕР_6 перебуває на обліку та рахується за Військовою частиною НОМЕР_1 (Військова частина НОМЕР_2 ); перебуває на балансі Міністерства (а.с.7-19)

Відповідно до Наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30 червня 2017 року № 159, переведено з умовного найменування військову частини-польова пошта НОМЕР_2 на умовне найменування НОМЕР_1 (а.с.21).

Відповідно до платіжного доручення №939 від 28 листопада 2017 року Військова частина НОМЕР_1 перерахувала на користь ТДВ «Експрес Страхування» 48172,12 грн. страхового відшкодування та 1378 грн. витрат по сплаті судового збору (а.с.20).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №293 від 28 листопада 2017 року ОСОБА_2 звільнено з військової служби у Збройних Силах України та виключено зі списків особового складу вказаної військової частини. Окремим пунктом зазначено про утримання з ОСОБА_2 заподіяної державі шкоди у розмірі 51 065 грн. 92 коп. Відповідно до роздавальної відомості №340 при звільненні у листопаді 2017 року з ОСОБА_2 утримано 6 374 грн. 63 коп. відшкодування спричиненого збитку (а. с. 25-29).

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_7 №1182 від 11 травня 2018 року, старший солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_7 з 12.02.2018 року по теперішній час. В період з 30.04.2018 року по теперішній час безпосередньо приймає участь в силах і засобах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в складі військової частини НОМЕР_7 (а.с.45).

Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування) приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування .

Пункт 3 Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 серпня 2000 року № 1225 визначено, що Міністерство оборони , як центральний орган управління Збройних Сил, закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління , про що ним видаються відповідні акти. Згідно пункту 5 вказаного Положення, військові частини використовують закріплене за ними військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Власником джерела підвищеної небезпеки визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах ним володіє, а оскільки судом було встановлено, що транспортний засіб на якому відповідач під час проходження військової служби вчинив дорожньо-транспортну пригоду, перебуває на обліку у позивача у справі, тому і відповідальність за шкоду, спричинену військовослужбовцем , повинна нести військова частина, на обліку та у оперативному управлінні якої перебуває джерело підвищеної небезпеки.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що саме військовослужбовець ОСОБА_2 , який скоїв дорожньо-транспортну пригоду керуючи автомобілем «Урал-4320», д.н. НОМЕР_4 повинен нести повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду є безпідставними, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що власником автомобіля «Урал-4320», д.н. НОМЕР_4 , яким керував ОСОБА_2 є військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), а з висновків Верховного Суду, які зазначені у постанові від 05 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц вбачається, що вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні з`ясувати який суб`єкт і на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Також, у вказаній постанові зазначено, що шкода, заподіяна об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною.

Також колегія суддів вважає помилковим посилання апелянта в апеляційній скарзі як на обґрунтування своїх позовних вимог, лише на п.7 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України 23 червня 1995 року відповідно до якого військовослужбовця і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння в їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України, оскільки даний пункт знаходиться у розділі «1.Загальні положення», яким регламентовано порядок відшкодування шкоди. В той же час Розділами П та ІІІ даного Положення регламентовані випадки обмеженої відповідальності або повної та підвищеної матеріальної відповідальності військовослужбовців за заподіяну шкоду.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для покладення на відповідача обов`язку нести повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду, як це передбачено п.13 вищезазначеного Положення. В той же час, відповідача вже було притягнуто до матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення, як це передбачено п.10 Постанови Верховної Ради України від 23 червня 1995 року, оскільки шкоду заподіяно недбалим виконанням ним службових обов`язків.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 . Обґрунтованим є висновок про те, що ОСОБА_2 на час здійснення дорожньо-транспортної пригоди проходив службу на посаді водія артилерійської директриси стрільби із закритих вогневих позицій полігону, керував джерелом підвищеної небезпеки, яке йому не належало, а належало Військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), а тому він може нести майнову відповідальність лише у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

Таким чином у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 18 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складене 25 лютого 2019 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

Т. А. Левченко