Номер провадження: 22-ц/813/182/19
Номер справи місцевого суду: 523/5514/18
Головуючий у першій інстанції Середа І.В
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 31 липня 2018 року про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - ОСОБА_3 про захист прав споживача, зобов'язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитом, -

ВСТАНОВИВ:

20 квітня 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеса з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, зобов'язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитом, зазначаючи, що озвучена Фондом сума заборгованості є занадто завишеною та такою, що не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за даним кредитним договором (а.в.м. 1-6). Разом з позовом представник позивача подала до суду заяву про забезпечення позову (а.в.м. 8-11).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2018 року заяву ОСОБА_2 було задоволено частково, а саме, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право власності (а.в.м. 42-43).

06.06.2018 року від представника відповідача - Линника Я.В. надійшла заява про скасування заходів забезпечення позову, яка була залишена без задоволення ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 липня 2018 року (а.в.м.45-48, 49).

09 жовтня 2018 року до Апеляційного суду Одеської області надійшла апеляційна скарга представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Фурман Р.В. на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 31 липня 2018 року. В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначив, що при постановленні оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, не прийнято до уваги доводи, викладені в клопотанні про скасування заходів забезпечення позову, були порушені приписи Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який містить пряму заборону вжиття заходів забезпечення позову щодо майна (активів) банку. Тому апелянт просить скасувати вказану ухвалу та постановити нову, якою клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову задовольнити (а.в.м. 53-60).

Сторони в судове засідання не з'явились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, співвідношення підстав, предмету позову та способу забезпечення позову, застосованого судом, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідача не надано доказів, з яких суд міг би встановити наявність підстав для скасування арешту; накладення арешту на квартиру не свідчить про фактичне ухвалення рішення по суті, а є тимчасовим заходом до вирішення справи по суті; нормами процесуального законодавства визначено, коли суд має підстави для обов'язкого забезпечення, в інших випадках це є лише правом суду, та на момент розгляду заяви підстав для обов'язкового застосування зустрічного забезпечення не встановлено, а тому це питання судом не вирішувалося.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, та частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Аналіз наведеного положення закону свідчить про те, що дія процесуальної норми щодо можливості забезпечення позову спрямована на ефективний захист порушеного права, який був би неможливий без гарантованого виконання рішення суду. Право на вирішеність спору, так само як і виконання судового рішення, є складовими права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Частина 1 статті 150 ЦПК України передбачає види забезпечення позову, серед яких, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб , заборона вчиняти певні дії, та інші. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Пленум Верховного Суду України в своїй постанов «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, а саме п. 4 роз'яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову, за своєю суттю, повинен слугувати гарантією для забезпечення виконання судового рішення, у випадку задоволення позову, в майбутньому, та, усунення можливих майбутніх перешкод його виконання. При цьому необхідно враховувати, що ухвалення відповідного рішення, серед іншого, повинно мати законну та виправдану мету. Вказане означає, що застосування відповідного заходу забезпечення позову має бути належним чином вмотивовано та підтверджено відповідними доказами.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що буквально досліджуючи зміст п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України за логікою законодавця забезпечення позову у виді накладення арешту на майно та (або) грошові кошти може бути застосовано судом в тих випадках, коли предметом позову безпосередньо виступає вимога позивача про передачу або сплату відповідачем майна або грошових коштів, які знаходяться у нього чи в інших осіб.

В рамках даної справи спір між сторонами виник щодо розміру заборгованості за кредитним договором, зокрема, щодо визначення її дійсного розміру та перерахування, у випадку встановлення наявності судом підстав для задоволення позовних вимог. При цьому вимог щодо сплати грошових коштів чи передачі майна, за обставинами даної справи та виходячи з наявних виділених матеріалів справи, сторонами заявлено не було. Так, вбачається невідповідність вжитого заходу забезпечення позову суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами.

Окремо, апеляційний суд звертає увагу на те, що мотиви суду першої інстанції, з яких він прийшов до висновку про відмову в скасуванні заходів по забезпеченню позову (фактично суд посилався на свою ухвалу про забезпечення) не співпадають з мотивами за яких він забезпечував позов. Відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Щодо доводів апелянта в частині порушення судом першої інстанції приписів норм спеціального законодавства щодо заборони накладати арешт на майно Банку під час ліквідаційної процедури, апеляційний суд відхиляє вказані доводи апелянта, оскільки майно, на яке було накладено арешт, належить позивачу, доказів на спростування вказаного або на підтвердження того, що майно належить відповідачу апеляційному суду надано не було, а виділені матеріали цивільної справи такої інформації не містять.Щодо посилань апелянта на ч. 6 ст. 150 ЦПК України, апеляційний суд зазначає, що як було вище вказано, суд першої інстанції вирішив задовольнити заяву позивача та застосувати захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту, а тому посилання апелянта на заборону вжиття заходів забезпечення позову, передбачену ч. 6 ст. 150 ЦПК України юридичного значення не мають, так як не відповідають дійсним обставинам справи.

Таким чином, враховуючи вище наведене, положення діючого цивільного процесуального законодавства, специфіку правовідносин, які виникли між сторонами, співвідношення підстав та предмету позову у взаємозв'язку з відповідними заходами забезпечення позову, оскільки в процесі розгляду справи апеляційним судом було встановлено невірне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції скасовує з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб- задовольнити частково.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 31 липня 2018 року про відмову в скасуванні заходів забезпечення позову - скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

18.02.2019 року м. Одеса