ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 634/15601/17

провадження № 22-ц/818/172/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2018 року (в складі судді Єрмак Н.В.),

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики від 05.08.2017 року у розмірі 336241,35 грн., а також стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 3682,41 грн.

Позов мотивований тим, що 05.08.2017 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого відповідач позичив у позивача 312000 грн. до 01.11.2017 року.

В цей же день із ОСОБА_4, у якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, був укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 поручився за виконання боржником ОСОБА_3 зобов'язань з повернення коштів за договором позики.

Ні ОСОБА_3, ні його поручитель ОСОБА_2, посилаючись на тяжке матеріальне становище, грошей не повернули.

В зв'язку з цим просив стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики від 05.08.2017 року у розмірі 336241,35 грн.

ОСОБА_4 надано до матеріалів справи відзив на позовну заяву, в якому він визнав обставини, викладені у позові ОСОБА_1, проти задоволення позову не заперечує, однак повідомляв, що внаслідок погіршення його матеріального становища, виконати прийняті на себе зобов'язання з погашення боргу ОСОБА_3 не може.

У судове засідання позивач та його представник не з'явились, через канцелярію суду надали заяву, в якій просили розглядати справу без їх участі за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився подав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 336241,35 гривень, з яких: 312000,00 гривень, як заборгованість за договором позики від 05 серпня 2017 року, 4897,35 гривень, як три проценти річних від простроченої суми та 19344,00 гривень, як суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Стягнуто в рівних частках із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3682,41 гривень, як витрати зі сплати судового збору.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_3 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за наявності його відмови повернути борг, ОСОБА_1 мав звернутись до суду з позовом до поручителя в особі ОСОБА_2, а той в свою чергу заявити клопотання про залучення його у якості співвідповідача, як основного боржника у справі.

Крім того, апелянт вказав, що категорично заперечує існування в нього боргу у будь-якій сумі перед ОСОБА_1

Також зазначав, що ОСОБА_4 він не знає, вважав, що ця особа притягнута до участі у справі у незаконний спосіб, що б звернутись до Московського районного суду м. Харкова, а не до суду за місцем проживання ОСОБА_3, тобто, з порушенням правил підсудності.

07 листопада 2018 року до Харківського апеляційного суду на вищевказану апеляційну скаргу надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5, в якому зазначено, що доводи, викладені ОСОБА_3 в його апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що 05 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у простій письмовій формі шляхом видачі розписки було укладено договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняв грошові кошти у розмірі 312000,00 гривень.

05 серпня 2017 року у якості забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі був укладений договір поруки, відповідно до якого останній поручається за виконання боржником ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором позики від 05.08.2017 року.

Відповідно до виданої ОСОБА_3 розписки останній зобов'язався повернути ОСОБА_1 позику у строк до 01 листопада 2017 року. До матеріалів справи не надано доказів на підтвердження виконання ОСОБА_3 або ОСОБА_4 прийнятих на себе зобов'язань з повернення коштів за договором позики від 05.08.2017 року.

Згідно з статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно вимог статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_3 мають грошове зобов'язання перед ОСОБА_1, що підтверджується розпискою від 05 серпня 2017 року та договором поруки від 05 серпня 2017 року.

З огляду на те, що відповідачі порушили вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Розрахунок, наданий позивачем по нарахуванню заборгованості за наслідками статті 625 ЦПК України, відповідає формулі нарахування 3 процентів річних та нарахуванню інфляційний витрат.

Посилання апелянта на той факт, що ОСОБА_1 мав звернутись до суду з позовом до поручителя в особі ОСОБА_2, а той заявити клопотання про залучення його у якості співвідповідача, колегією суддів не приймаються, оскільки коло відповідачів позивачем визначається особисто на свій розсуд.

Заперечення апелянтом існування в нього боргу перед ОСОБА_1, колегією суддів також не приймаються, оскільки спростовується наявністю розписки від 05 серпня 2017 року, складеною ОСОБА_3 та договором поруки від 05 серпня 2017 року, які не визнані судом недійсними.

Також не приймаються колегією суддів доводи апелянта стосовно того, що договір поруки укладено зі ОСОБА_4, якого відповідач не знає та лише для того, що б звернутись до Московського районного суду м.Харкова є припущенням та будь-якими доказами не підтверджуються.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко