Справа № 450/3317/18 Провадження № 2/450/511/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"12" лютого 2019 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Кукси Д.А.

при секретарі Оленич О.І.

за участю позивача ОСОБА_1Є,

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача прокуратура Львівської області, ГУНП у Львівській області про (предмет спору) : про стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби України моральної шкоди у розмірі 25 000, 00 грн,-

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): позивач являється заявником та потерпілим в кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР № 0001476. Права позивача як потерпілого в кримінальному провадженні, незаконними рішеннями діями та бездіяльністю посадових, службових осіб органу державної влади в особі прокуратури та поліції. 23.04.2018 року позивачем подано заяву про вчинення кримінального правопорушення в Шевченківський ВП ГУНП у Львівській області з підстав порушення закону правоохоронними органами. Вищевказана заява не була внесе до ЄРДР. 16.07.2018 року ухвалою слідчого судді «зобовязано уповноважену особу ОСОБА_3 місцевої прокуратури № 2, заяву ОСОБА_1 від 23.04.2018 року розглянути відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 214 КПК України». Однак рішення від 16.07.2018 року не виконане. Повторно, органом державної влади, прокуратурою, порушено позивача права в державі Україна, що свідчить не тільки про бездіяльність, а про супротив судовій гілці влади. 26.07.2018 року слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова зобовязано прокуратуру Львівської області внести відомості до ЄДРДР по заяві. Вказана ухвала виконана, та 03.08.2018 року розпочато досудове розслідування. Не маючи юридичної освіти, не знаючи судових процедур, позивач відстояв порушене право позивача вчинене незаконними, протиправними діями, бездіяльністю, представників влади - прокурори, нацполіції. Внаслідок невиконання рішення стан здоровя позивача порушився, порушено режиму сну, що негативно вплинуло на звичайний ритм його життя, через повну бездіяльність та протиправні дії прокуратури, нацполіції органу державної влади в Україні, чим йому завдано моральну шкоду, які він оцінює в 25 000, 00 грн., як така, що є справедлива у співвідношенні душевних страждань, переживань. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити у повному обсязі.

Позиція відповідача : у судове засідання на виклик суду не зявився.

Позиція третьої особи Прокуратури Львівської області : представник в судовому засіданні заперечив, щодо задоволення заявлених позовних вимог, просив в задоволенні таких відмовити з підстав викладених в письмових пояснення та додаткових поясненнях.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

17.10.2018 року ухвала про відкриття провадження; 30.10.2018 року клопотання позивача про розгляд справи у його відсутності; 30.10.2018 року заява позивача; 26.11.2018 року пояснення третьої особи щодо позову; 29.11.2018 року відповідь позивача на пояснення третьої особи; 03.12.2018 року ухвала про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду; 14.12.2018 року супровідний лист позивача про долучення доказів; 14.12.2018 року супровідний лист позивача про долучення доказів; 16.01.2019 року пояснення позивача; 12.02.2019 року клопотання третьої особи про виклик та допит свідка; 12.02.2019 року даткові пояснення третьої особи.

Проаналізувавши матеріали цивільної справи, зясувавши думку позивача, суд вважає, що існує достатньо підстав визначених ст. 280 ЦПК України для проведення судового розгляду справи, без участі відповідача, у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за наявними у ній доказами та ухвалення за його результатом заочного рішення, відповідно до ст. 282 ЦПК України.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

23.04.2018 року ОСОБА_1, звернувся до Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме, щодо невиконання рішення суду (ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 10.04.2018 року), щодо зобовязання уповноважену особу СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 30.03.2018 року.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду Львівської області від 16.07.2018 року, зобовязано уповноважену особу ОСОБА_3 місцевої прокуратури № 2, заяву ОСОБА_1 від 23.04.2018 року розглянути відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 214 КПК України.

ОСОБА_3 місцевої прокуратури № 2, адресованого ОСОБА_1 від 20.07.2018 року № 06/17-06/17-307-09, слідує, що ОСОБА_3 місцевою прокуратурою № 2, розглянуто ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16.07.2018 року. Перевіркою доводів викладених у заяві ОСОБА_1 від 23.04.2018 року, жодних обєктивний даних, які б свідчили про вчинення працівниками Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області кримінальних правопорушень, не встановлено, а тому, викладені у ній відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку, передбаченому ст. 214 КУпАП.

24.07.2018 року ОСОБА_1, звернувся в прокуратуру Львівської області із заявою про зобовязання внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, щодо невиконання рішення суду, а саме ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду Львівської області від 16.07.2018 року щодо внесення відомостей до ЄРДР, за попередньою кваліфікацією ч. 2 ст. 365, ч. 3 ст. 366 КК України, щодо особи при виконання функцій держави на посаді прокурора Пацюркевич О.В.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 26.07.2018 року, зобовязано відповідальну особу прокуратури Львівської області внести відповідні відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 24.07.2018 року.

03.08.2018 року внесено відомості до ЄРДР за № 0000238 за ч. 2 ст. 382 КК України, на підставі заяви ОСОБА_1 від 24.07.2018 року.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Оскільки підставою звернення з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди є встановлена вищевказаним ухвалами протиправна бездіяльність уповноважених осіб ОСОБА_3 місцевої прокуратури № 2, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України по справі № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк

Відповідно до ч. 1 ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала. Відповідно до ч. 2 ст. 369 КПК України, ухвала є видом судового рішення.

Згідно ст. 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини пятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обовязковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами (ч.1 ст. 18 ЦПК України).

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому затримка у виконанні судового рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі», заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V), у звязку з чим саме на державі лежить позитивне зобовязання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Судом встановлено, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16.07.2018 року, якою зобовязано уповноважену особу ОСОБА_3 місцевої прокуратури № 2, заяву ОСОБА_1 від 23.04.2018 року розглянути відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 214 КПК України, не виконана.

Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Як роз'яснено в п. 3 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З огляду на викладене, суд не може погодитися з поясненнями представника прокуратури Львівської області про недоведеність позовних вимог, оскільки судом встановлено, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду Львівської області не виконана, тобто ОСОБА_3 місцевою прокуратору № 2 не вжито заходів щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань в установленому законом (Кримінально-процесуальним кодексом) по заяві ОСОБА_1 від 23.04.2018 року.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Судом встановлено, що в результаті невиконання рішення суду, позивач, як заявник зазнав моральних страждань, які полягали в тому, що йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяви, чим були порушені його нормальні життєві зв"язки, що знаходиться в прямому причинному звязку із бездіяльністю працівників прокуратури.

У абз. 1 п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції ( 254к/96-ВР ) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

У п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно зі ст. ст. 25, 43 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу, враховує вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру завданої шкоди, яку він зазнав, у зв'язку із невиконанням ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16.07.2018 року, у справі № 466/4210/18, у зв'язку з чим вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково та стягнути на його користь з держави Україна в особі Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 18, 13, 76, 77, 259, 263,265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, ст.ст. 2, 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, 303, 307, 369 КПК України, ст.ст. 25, 43, 48 БК України, ст.ст. 19, 56, 124, 129 Конституції України, суд,-

ухвалив :

позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного судушляхом подачі апеляційної скарги через Пустомитівський суд Львівської області в 30-денний строк з дня проголошення рішення, а учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30-денного строку з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач : ОСОБА_1, ІНПП НОМЕР_1, вул. Зелена, 3, с. Наварія, Пустомитівського району, Львівської області .

Відповідач : Держава Україна в особі державної казначейської служби України, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Третя особа : Прокуратура Львівської області, м. Львів, пр. Шевченка, 17/19, .

Третя особа : Головне Управління національної поліції у Львівській області, м. Львів, вул. Генерала Григоренка, 3.

Повний текст рішення складено 22.02.2019 року.

СуддяОСОБА_4