ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

24 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 642/1929/17-ц

провадження № 22-ц/818/1438/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Ольховського Є.Б.,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 775 321 грн.

07 липня 2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір, відповідно до умов якого остання відступила, а він набув права вимагати від ОСОБА_2 сплати штрафних санкцій, пені, процентів та інфляційних втрат у зв`язку із невиконанням рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2013 року.

Посилаючись на те, що рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2013 року відповідачем не виконано, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 194605,60 грн інфляційних втрат та 23259,60 грн 3% річних за період з 01.03.2016 року по 01.03.2017 року

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, прийняти нову постанову, якою заявлений ним позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначив, що договір про відступлення права вимоги в встановленому законом порядку недійсним не визнано, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що укладенням такого договору сторони замінили сторону виконавчого провадження та відповідно про відсутність підстав для задоволення заявленого ним позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судовим розглядом встановлено, що 09 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав у власність 97000 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму у строк до 01 вересня 2012 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2013 року, залишеним без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за вищевказаним договором у розмірі 777 419,67грн.

07 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступки права вимоги, відповідно до п. 2.1. якого кредитор ( ОСОБА_3 ) передав набувачу ОСОБА_1 право вимоги штрафних санкцій, пені, відсотків, інфляційних та інших нарахувань в зв`язку з неповерненням суми боргу кредитору вчасно (відштовхуючись від суми основного боргу, зафіксованого рішенням суду 05 серпня 2013 року).

27 березня 2017 року ОСОБА_1 направлено на адресу відповідача вимогу негайного платежу інфляційних нарахувань та 3% річних на підставі невиконання грошового зобов`язання з повідомленням про відступлення права вимоги.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

З аналізу наведеної норми вбачається, що за своєю суттю зобов`язання складається із права вимоги кредитора та обов`язку виконання такої вимоги боржником. При цьому, є неможливим існування права вимоги без кореспондуючого такій вимозі обов`язку виконання.

Лише існування одночасно як права вимоги так і обов`язку виконання такої вимоги становить собою суть зобов`язання.

Частиною 3 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

За змістом статтей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Як убачається із матеріалів справи, предметом заявленого ОСОБА_1 позову є вимоги про стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, пов`язаних з невиконанням грошового зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення, за період з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року.

Оскільки на час укладення договору про відступлення права вимоги (07 липня 2015 року), зобов`язання щодо сплати передбачених ст. 625 ЦК України платежів за період з 01 березня 2016 року по 01 березня 2017 року у ОСОБА_2 не існували, відсутні встановлені законом фактичні та правові підстави для задоволення заявленого ОСОБА_1 позову.

З таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова