РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/18431/18

Провадження № 22-ц/4815/282/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: Рівненський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі,

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2018 року, ухваленого в складі судді Галінської В.В., повний текст якого складено 10 грудня 2018 року, у справі № 569/18431/18,

в с т а н о в и в :

03 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 01 жовтня 2009 року по 17 серпня 2015 року перебував у трудових відносинах з Рівненським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, однак при звільненні його з роботи 17 серпня 2015 року за угодою сторін, п. 1 ст.36 КЗпП України роботодавцем не проведено з ним розрахунок в повному обсязі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі за рахунок коштів Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Рівненській області 576,48 грн. без урахування податків, в задоволенні решти вимог відмовлено. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що донарахована оплата за час тимчасової непрацездатності входить до складу заробітної плати та стягнув з відповідача середню заробітну плату за період з 17 серпня 2015 року по 08 вересня 2016 року, змінивши в цій частині рішення суду першої інстанції. Предметом судового розгляду, було стягнення середнього заробітку за період з 17 серпня 2015 року по 22 листопада 2017 року.

Остаточний розрахунок з позивачем проведено 13 вересня 2018 року.

В порядку ст.ст. 116, 117 КЗпП України просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 48951,54 грн. за період з 22 листопада 2017 року по 13 вересня 2018 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2018 року в задоволені позову ОСОБА_1 до Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 достовірно знаючи з травня 2017 року про факт недоплати йому сум по тимчасовій непрацездатності міг та мав можливість подати відповідачу відомості про наявний у нього відкритий рахунок для отримання спірних коштів, однак дій, які свідчили б про бажання якнайшвидше отримати такі кошти не вчинив, натомість неодноразово подавав до суду зави про збільшення позовних вимог, що свідчить про недобросовісність виконання ним своїх процесуальних обов'язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати судове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в результаті примусового виконання кошти недоплачені при звільненні в сумі 576,48 грн. надійшли на рахунок 13 вересня 2018 року.

Не погоджується з висновком суду, про те що відповідачем виконаний обов'язок по сплаті невиплаченої при звільненні суми шляхом перерахування цієї суми на закритий рахунок ОСОБА_1, складений акт про відсутність позивача за адресою Чехова, 17. Відтак, сукупність цих дій свідчить про відсутність вини відповідача за невиплату за період з 08 вересня 2016 року по день рішення суду, тобто 22 листопада 2017 року, а додані позивачем до позовної заяви копії листа від 26 червня 2017 року про виплату належних при звільненні сум (з додатком - випискою з чинною банківського рахунку), не підлягають врахуванню судом, оскільки скаржник мав можливість надати їх на момент розгляду справи № 569/10031/17, але не надав.

Звертає увагу суду, що в період з 22 листопада 2017 по 13 вересня 2018 року спору між сторонами щодо коштів недоплачених при звільненні в сумі 576,48 не існувало, відповідач мав інформацію про адресу, засоби зв'язку та відкритий рахунок позивача, таким чином мав можливість сплатити ці кошти.

Висновок суду про те, що позивач не надав відповідачу інформації щодо місця проживання, реєстрації, закриття рахунку, на який здійснювалося раніше зарахування заробітної плати не відповідає дійсності, оскільки у листі від 26 червня 2017 року наявні такі відомості.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вищевикладені норми процесуального закону, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 жовтня 2009 року по 17 серпня 2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, Рівненським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі. 17 серпня 2015 року позивач звільнений за згодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2018 року стягнуто з Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, за рахунок коштів управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності у Рівненській області на користь ОСОБА_1 донараховану допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 576 (п'ятсот сімдесят шість) грн. 48 коп. без врахування податків. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 05 червня 2018 року, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2018 року в оскаржуваній частині скасовано. Стягнуто з Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 серпня 2015 року по 08 вересня 2016 року в сумі 65025,18 грн. (без утримання податків і зборів). В решті рішення залишено без змін.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Убачається, що постановою суду апеляційної інстанції, яка набрала законної сили встановлено обставини, які не підлягають доказуванню у даній справі. А саме, встановлено, що вина відповідача у невиплаті ОСОБА_1 донарахованих сум по листках непрацездатності за період з 08 вересня 2016 року по даний час відсутня, оскільки відповідачем прийняті міри по перерахуванню таких коштів позивачу, однак позивач будь-яких дій що свідчили б про бажання отримати такі кошти не вчиняв.

Будь-які інші належні та достатні докази вини відповідача з 22.11.2017 року по 13.09.2018 року у невиплаті коштів за листками непрацездатності в матеріалах справи відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 28 лютого 2019 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.