Справа № 471/709/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка подання головного державного виконавця Братського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області Горінської М. про розшук боржника,-

ВСТАНОВИВ :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

Суб`єкт звернення порушила перед судом питання про розшук боржника ОСОБА_1 , умотивувавши своє звернення тим, що на виконанні Братського РВ ДВС знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 02 жовтня 2015 року Миколаївським районним судом Миколаївської області, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.

Проте, як указує автор подання, в ході примусового виконання судового рішення було встановлено, що боржник ОСОБА_3 не проживає за адресою, указаною у заяві стягувача і наразі його місцеперебування невідоме, що й стало підставою порушити питання про його розшук.

Позиція учасників судового провадження

Державний виконавець Братського РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області не з`явилась, про дату, час і місце розгляду її подання повідомлена належно, причин неприбуття не вказала, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Матеріалів виконавчого провадження до Арбузинського районного суду Миколаївської області також не надала.

Стягувач в судове засідання викликалась шляхом направлення судової повістки, проте, до суду не прибула, причин своєї неявки не вказала.

Мотиви суду і положення закону, якими він керувався при постановленні ухвали у ракурсі установлених фактичних обставин

У свою чергу, суд проаналізувавши матеріали справи, зясувавши доводи внесеного на його розгляд звернення, оцінивши надані йому докази з точки зору належності і допустимості, також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, з огляду на правову аксіому «Atrium habet se intromittere indicia prae se» (суд має справу з тими доказами, які перед ним), виходив із такого.

Зокрема, суд достовірно установив, що на примусовому виконанні у Братському РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області перебуває виконавче провадження ВП №49274509 з виконання виконавчого листа, виданого 02 жовтня 2015 року Миколаївським районним судом Миколаївської області про стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) з кожного, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 липня 2015 року і до повноліття дитини.

Вказане провадження було відкрите постановою старшого державного виконавця Братського РВ ДВС від 10 листопада 2015 року, проте, будь яких доказів того, що цей документ направлявся боржнику, а тим більше отриманий ним, матеріали справи не містять.

При тому, що виконавче провадження відкрите ще у листопаді 2015 року.

А тому з якого саме часу державному виконавцю невідоме місце проживання/перебування боржника залишається незрозумілим, а так само і які виконавчі дії здійснювались з листопада 2015 року і до для для звернення із цим поданням.

При цьому, до подання додано акт державного виконавця від 03 вересня 2019 року про те, що боржник не проживає за адресою, що вказана у виконавчому документі, однак проживає у м. Миколаєві.

Таким чином наведене свідчить про те що, державний виконавець здійснила декілька викликів боржника і склала акт про його відсутність за відомим їй місцем проживання і все.

Тож, вирішуючи порушене нею питання, суд виходив із такого.

Зокрема, розшук майна боржника врегульовано ч.2 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження», а розшук боржника - ч.1 ст.36 даного Закону.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб і порядок визначені виконавчим документом.

Згідно із ч.1 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Відповідно до ч.1 ст.438 ЦПК України, розшук боржника або дитини, привід боржника оголошуються за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.

Організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними

електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо). Крім того, державний виконавець здійснює вихід за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника.

Таким чином, аналізуючи зазначені вище норми Закону у контексті установлених судом обставин, суд приходить до висновку, що перш ніж звертатися до суду з поданням про оголошення розшуку боржника, державний виконавець самостійно вживає заходів щодо встановлення місця проживання /перебування/ боржника.

Та у цьому випадку, суду не мав у своєму розпорядженні будь яких доказів того, що державним виконавцем були вжиті достатні заходи по встановленню фактичного місця проживання чи перебування боржника, у тому числі здійснення запиту до Департаменту інформаційних технологій УМВС України щодо витребування інформації про те, чи перебуває боржник на обліку в органах внутрішніх справ; чи не оголошувався він у розшук, а також відомості з приводу перебування його в місцях позбавлення волі; витребування інформації з ДРАЦС щодо щодо внесення змін у будь-які актові записи боржника (одруження, зміна прізвища, смерть), відомості адреснодовідкового бюро про місце реєстрації, оскільки таке могло бути ним змінене, зрештою привід боржника, та витребування інших відомостей щодо встановлення місця його перебування.

У той час, як сам по собі факт відсутності боржника за місцем, вказаним у виконавчому документі, не є підставою для оголошення його у розшук. З урахуванням ще й того, що субєктом звернення не достовірно доведено, що боржник дійсно знає про те, що він є учасником виконавчого провадження.

Тобто, із наданих суду доказів неможливо достовірно встановити чи були ужиті всі необхідні заходи, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», з метою встановлення місця перебування боржника.

Таким чином, вважати боржника належно повідомленим про відкриття виконавчого провадження та зробити висновок про його ухилення від виконання судового рішення з аналізу та оцінки тих доказів, які долучені до подання, суд не має можливості.

Підставою ж для звернення виконавця до суду з поданням про розшук боржника є відсутність відомостей про місце перебування та проживання боржника-фізичної особи.

Та навіть запиту про перетин боржником кордону України державним виконавцем зроблено не було, і у всяк випадку, протилежного не доведено.

Тому, враховуючи вищевикладене і той факт, що державним виконавцем не надано суду доказів про ухилення боржника від виконання зобов`язання, а так само і того, що вжиті ним заходи на предмет встановлення місця його перебування чи фактичного проживання були достатніми і вичерпними, в задоволенні подання слід відмовити, що не позбавляє державного виконавця права повторного звернення до суду з аналогічним поданням за умови вичерпання всіх передбачених законом заходів, направлених на встановлення місця знаходження боржника.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд зазначає, що розшук боржника є суттєвим втручанням у приватне життя особи у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод ( Рим, 04.ХІ.2950 р.), і тому має бути легітимним, виправданим та пропорційним цілям, які мали бути досягнуті. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у п.33 рішення ЄСПЛ у справі "Фельдман проти України", за яким будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті.

Але у цьому випадку, у світлі положень Закону України «Про виконавче провадження», який надає державному виконавцю досить широкі можливості самостійно встановити місце проживання та /чи перебування боржника, фактично має місце бездіяльність державного виконавця і намагання перекласти свої функції на інші органи.

До того ж суд вкотре наголошує, що звернення із поданням про розшук боржника є фактично крайнім заходом втручання у приватне життя особи, а тому він може застосовуватись виключно тоді, коли всі інші заходи, здійснені уповноваженою особою, виявились неспроможними досягти установленої законом і прийнятної цілі.

Інакше кажучи, державному виконавцю слід запропонувати здійснити дії, які б свідчили про те, що державний виконавець уживає достатньо передбачених законом заходів задля виконання судового рішення, у тому числі, й шляхом направлення запитів на встановлення місцязнаходження хоча б майна боржника та його фактичне проживання, а також місця роботи.

Лист начальника Братського ВП ГУНП в Миколаївській області не є належним і достовірним доказом, який би свідчив на користь заявника, позаяк, із нього слідує, що перевірка звернення проводилась згідно Закону України «Про звернення громадян», а тому державному виконавцю слід самостійно вжити бодай хоч якихось заходів для встановлення фактичного місця проживання чи перебування боржника, його місця роботи чи майна.

Як наслідок, внесення такого подання є передчасним, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Тому, з цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 260, 261, 438 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання головного державного виконавця Братського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області Горінської М. про розшук боржника відмовити.

Копію ухвали направити заявнику і стягувачу.

Ухвала може бути оскаржена учасниками справи або особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 15 (п`ятнадяцяти) днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя І.В. Явіца