Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 742/3490/16-ц

провадження № 61-36122св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: державне підприємство «Сетам», Прилуцький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Губар В. С., Мамонової О. Є.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_2 Ѕ частину зазначеного житлового будинку та передати позивачу, як законному власнику. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що вона була власником Ѕ частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. На підставі рішень Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 травня 2015 року та Апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2015 року Прилуцький ВДВС відкрив виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 14 326,67 грн та наклав арешт на Ѕ частину житлового будинку на АДРЕСА_1 . 08 серпня 2016 року державним підприємством «Сетам» через електронні торги було реалізовано належну позивачу частину житлового будинку ОСОБА_2 . Ухвалою Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року, скасовано рішення апеляційного суду та рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат на проведення ремонтних робіт, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Позивач вказувала, що реалізація будинку відбулася поза її волею на підставі судових рішень про стягнення з неї грошових коштів, які у подальшому були скасовані Верховним Судом України згідно постанови від 07 вересня 2016 року, а тому її порушені права підлягають судовому захисту.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 березня 2017 року позов задоволено; визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 ; вирішено витребувати у ОСОБА_2 Ѕ частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на оплату судового збору, в сумі 551,20 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави недоплачений судовий збір в сумі 551,20 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, оскільки відбулося на виконання судового рішення, яке в подальшому було скасовано, а тому позивач має право витребувати це майно від добросовісного набувача, яким є відповідач на підставі статей 330, 387, пункту 3 частини першої статті 388, пункту 2 частини першої, третьої статті 1212, статті 1213 ЦК України. Та обставина, що на час розгляду справи продаж частини будинку належного позивачу не було визнано незаконним не може бути підставою, яка б свідчила про правомірність володіння спірним майном добросовісним набувачем, оскільки відповідач незаконно володіє майном, належним позивачу.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2017 року рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 березня 2017 року скасовано. Відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем було обрано неправильний та передчасний спосіб захисту про витребування майна з незаконного володіння.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 742/3490/16-ц і витребувано її з Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

12 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Сердюка В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не правильно застосовані норми ЦК України. Зазначає, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Заперечення на касаційну скаргу

ДП «Сетам» подало заперечення, у якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , а судове рішення апеляційної інстанції залишити без змін. Вважає, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального законодавства, а касаційна скарга є не обгрунтованою.

ОСОБА_2 також подав заперечення, у якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , а судове рішення апеляційної інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 січня 2014 року була власником Ѕ частини житлового будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26 травня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аванс в сумі 3 600 грн, витрати, понесені на придбання матеріалів для проведення ремонту будинку, в сумі 2 830,40 грн та витрати, понесені на оплату судового збору, в сумі 243,60 грн, а в іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції було змінено в частині розміру стягнутих витрат на проведення ремонтних робіт і стягнуто їх в сумі 9 375,88 грн та зменшено розмір судових витрат.

Зазначені рішення звернуто до примусового виконання.

В межах виконавчого провадження належну позивачу частину будинку на провулку АДРЕСА_1 було реалізовано на електронних прилюдних торгах, власником якої став ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом від 26 серпня 2016 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 8-9,39-47, 64-67).

30 серпня 2016 року державним виконавцем Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 2/742/762/15 виданого 29 грудня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів (а.с.83).

Постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2015 року та рішення Прилуцького міськрайонного суду від 26 травня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат на проведення ремонтних робіт скасовані і справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04 січня 2017 року було скасовано рішення Прилуцького міськрайонного суду від 26 травня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 830,40 грн, витрачених на матеріали для проведення ремонту будинку, і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення 12 711 грн, як відшкодування вартості проведених витрат на поліпшення Ѕ частини житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_1 , відмовлено.

Про відкриття виконавчого провадження державною виконавчою службою по виконанню рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів позивач була обізнана, як і обізнана про накладення арешту на належну їй на праві власності Ѕ частину будинку на АДРЕСА_1 . Крім того, позивач була обізнана про проведення виконавчих дій, пов`язаних з реалізацією майна (а.с. 198).

Доказів зупинення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у порядку статті 360 ЦПК України, після відкриття провадження 23 березня 2016 року по перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, матеріали справи не містять.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК Українивизначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року по справі № 1522/25684/12 та постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 285/3414/17.

Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

За змістом статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного, на момент проведення електронних торгів) реалізація арештованого майна, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Враховуючи, що електронні прилюдні торги, за результатами яких власником будинку на провулку АДРЕСА_1 області став ОСОБА_2 не визнані недійсними, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки позивачем було обрано неефективний та передчасний спосіб захисту про витребування майна з незаконного володіння.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення суду апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська