П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Юрочко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Петруня Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 квітня 2019 року (у складі судді Малюка В.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у листопаді 2017 р.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу в розмірі 900 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 10 серпня 2014 р. між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 420 доларів США, які остання зобов`язалася повернути до 01.01.2005 р. Указане підтверджується борговою розпискою від 11 вересня 2004 р.

01 жовтня 2004 р. між сторонами також було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача позику - грошові кошти в сумі 480 доларів США, які зобов`язалася повернути до 01.01.2005 р.Указане підтверджується борговою розпискою від 01.10.2004 р.

Відповідач кошти не повернула, тому вважає необхідним захистити своє порушене право шляхом пред`явлення позову до відповідача з вимогою повернути грошові кошти всього в розмірі 900 доларів США.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15 квітня 2019 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Указане судове рішення мотивоване тим, що між сторонами виник спір із приводу повернення грошових коштів, переданих за договором позики, однак у задоволенні таких належить відмовити за спливом строку позовної давності, про який заявлено стороною відповідача.

У апеляційній скарзі адвокат Петрунь М.М. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-суд неправомірно застосував позовну давність у спірних правовідносинах, оскільки причини пропуску строків позовної давності позивачем були поважними і суд неправомірно не захистив його порушене право;

-позивач звернувся до суду з позовом лише у 2017 р. через тяжку хворобу та безпорадний стан;

-позивач зміг скористатися послугами адвоката лише після запуску в 2016 р. системи безоплатної правової допомоги, а до того часу позивач не міг самостійно найняти представника;

-відповідач усно визнавала свій борг перед позивачем.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Куруц А.А. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до такого:

-відповідач повернула позивачу грошові кошти, проте останній не повернув їй боргових розписок;

-застосування позовної давності є обґрунтованим.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення - зміні в частині правового обґрунтування, із таких мотивів.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.4 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність між сторонами договірно-позикових зобов`язань.

При цьому встановив, що в серпні 2004 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав у власність відповідачки грошові кошти в розмірі 420 доларів США, які остання зобов`язалася повернути до 01.01.2005 р. Факт укладення договору позики підтверджується борговою розпискою відповідачки від 11.09.2004 р.

01.10.2004 р. між сторонами був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику - грошові кошти в сумі 480 доларів США, які зобов`язалася повернути до 01.01.2005 р. Договір укладено у письмовій формі у виді розписки відповідача від 01.10.2004 р.

Разом із тим, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Підстав для поновлення строку позовної давності як пропущеного з поважних причин не вбачається.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції через їх невідповідність фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Так, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.03.2005 р., яке 22.04.2005 р. набрало законної сили, є чинним і має преюдиціальне значення, було відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 2546.30 грн.

При цьому вказаним рішенням установлено, що згідно з усною домовленістю між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 остання у період із 01.11.2003 р. по 31.10.2004 р. постійно проживала у належній ОСОБА_1 квартирі, за що мала щомісячно сплачувати останньому по 40 доларів США. Однак, ОСОБА_2 за проживання грошей не платила, у зв`язку з чим заборгованість за рік склала 480 доларів США (2546.30 грн.), що підтверджується її розпискою.

У свою чергу, ОСОБА_2 пояснила, що заборговану за проживання суму в розмірі 480 доларів США вона зобов`язалася повернути до 2005 р., про що написала розписку, і в кінці грудня 2004 р. вона заплатила ОСОБА_1 усю суму заборгованості (480 доларів США), проте розписку в останнього не взяла.

Суд першої інстанції у тій справі дійшов висновку, що позивач ( ОСОБА_1 ) у судовому засіданні не зміг довести факту несплати відповідачем суми заборгованості та не надав суду доказів у підтвердження факту існування такої заборгованості.

Як видно з копії розписки ОСОБА_2 від 11.09.2004 р., остання визнала, що боргує ОСОБА_1 420 доларів США із серпня 2004 р., які зобов`язалася повернути до Нового року 2005 р., а розпискою від 11.09.2004 р. визнала, що має заборгованість «по квартирі (перекреслено)» в сумі 480 доларів США, яку зобов`язалася повернути до Нового 2005 року (а.с.5, 6).

Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (правові висновки ВС у справах за № 6-487цс17, № 6-996цс17).

Указані розписки ОСОБА_2 від 11.09.2004 р. і від 01.10.2004 р., на які посилається позивач як на підставу своїх вимог і які суд першої інстанції визнав позиковим зобов`язанням, не містять такої умови як отримання грошей у борг, а тому не можуть бути розцінені як документи у підтвердження укладення між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 договору позики.

Натомість, із огляду на встановлені апеляційним судом фактичні обставини справи спірні правовідносини між сторонами мають характер найму (оренди) житла, які регулюються главою 59 ЦК України та відповідним житловим законодавством.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення цим вимогам не відповідає.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ч. 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає необхідним змінити мотивувальну частину оскарженого рішення і відмовити в позові за безпідставністю, що виключає застосування поз овної давності.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 133, 137, 376 ч.1 п.3, п.4, ч.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Петруня Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 квітня 2019 року змінити в частині правового обґрунтування. 3.Резолютивну частину рішення залишити без змін. 4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 5.Повне судове рішення складено 30 вересня 2019 р.

Судді: