ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1800/19 Справа № 204/1972/18 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна, обґрунтовуючи його тим, що вона народилась у 1938 році та її батьками є: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 батько ОСОБА_3 помер та після його смерті відкрилася спадщина на будинок АДРЕСА_1

Вказувала, що спадкоємцями першої черги після смерті батька була вона, як донька, та її рідний брат - ОСОБА_5, оскільки їх мати - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 тобто ще до смерті батька, тому вона разом з братом, як спадкоємці першої черги, прийняли спадщину після смерті батька, бо фактично протягом шести місяців після смерті батька вступили у володіння (управління) спадковим майном, вона, взявши його особисті речі , а брат шляхом проживання у належному йому будинку. Вони з братом домовились, що спадкове майно батька було поділено між ними в рівних частках по 1/2 кожному. Документально даний факт вони не оформлювали через відсутність грошових коштів.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_5 її брат ОСОБА_5 помер, а вона у встановлений строк звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті брата, втім нотаріус листом №6/02-14 від 16 січня 2018 року відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що від імені її брата ОСОБА_5 19 липня 2017 року був посвідчений заповіт на все майно, яке він заповідав ОСОБА_1, а тому вона втратила право на спадкування спадкового майна.

Наголошувала на тому, що брат мав право заповісти лише належне йому майно, тобто половину батьківського будинку АДРЕСА_1 а тому з метою оформлення свого права власності 28 лютого 2018 року звернулась до третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з заявою про прийняття спадщини та надала докази фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном батька, однак, державний нотаріус Янкова І.В. відмовила їй у видачі свідоцтва про права на спадщину за законом на майно після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька - ОСОБА_3

Посилаючись не те, що вона має право на обов'язкову частину у будинку АДРЕСА_1 як непрацездатна донька після смерті батька, а заповіт її брата порушує її права, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право на обов'язкову частку у спадщині після померлого батька ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини всього спадкового майна; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину в розмірі 1/3 частин всього спадкового майна, видане на підставі заповіту ОСОБА_3 та посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий №2- 959 від 18 лютого 1993 року; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину в розмірі 1/3 частин будинку АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1 серія та номер: р.223, видане 09 лютого .2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдаком Ю.М. ОСОБА_1; визнати за нею право власності на 1/3 частки будинку АДРЕСА_1, припинивши на цю частку право власності ОСОБА_1

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано за ОСОБА_2 право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 1/3 частини всього спадкового майна .Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_1 від 09 лютого 2018 року, видане на ім'я ОСОБА_1 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдаком Ю.М., зареєстроване в реєстрі за № 223, в частині визначення частки спадщини, а саме щодо 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не довела факт прийняття спадщини після смерті свого батька, крім того не вказала у якості співвідповідача сестру ОСОБА_9, а тому розрахунок обов'язковою частки спадкового майна виконано невірно.

25 січня 2019 року позивачем було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилалася не те, що наявність сестри ОСОБА_9, не впливає на розмір її обов'язкової частки.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про можливість задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з подальшою відмовою у задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно з ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_6 у с.Ново-Покровка Солонянського району Дніпропетровської області, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 виданим Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 17 грудня 1998 року (а.с. 163).

Дошлюбне прізвище ОСОБА_2 - «ОСОБА_2», яке вона змінила у зв'язку з укладенням 28 червня 1959 року шлюбу з ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 виданим 28 червня 1959 року Бюро РАЦС Красногвардійського району м.Дніпропетровська, актовий запис № 645 (а.с. 12).

Батьками позивача ОСОБА_2 є: батько - ОСОБА_3, мати - ОСОБА_4, що підтверджується архівною довідкою №К321-2017 від 23 жовтня 2017 року, виданою державним архівом Дніпропетровської області Дніпропетровської обласної державної адміністрації, актовий запис про народження № 70 (а.с.11).

Мати позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 виданим повторно 13 лютого 2018 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 779 (а.с. 15).

Після смерті матері позивача - ОСОБА_4 ніхто із заявами про відмову/прийняття спадщини не звертався та спадкова справа не відкривалася, що підтверджується листом третьої Дніпровської державної нотаріальної контори № 2646/01-16 від 08 серпня 2018 року (а.с. 199).

З 05 березня 1989 року позивач ОСОБА_2 є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням НОМЕР_5 виданим 31 березня 1989 року (а.с.21).

За життя, батьку позивача - ОСОБА_3 на праві особистої власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 11 жовтня 1990 року, виданим Красногвардійським відділом комунального господарства виконавчого комітету Красногвардійської ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської ради народних депутатів №318/16 від 26 червня 1990 року (а.с. 76), що також підтверджується листом комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 09 жовтня 2017 року № 13633 (а.с.18).

18 лютого 1993 року ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за №2-959, згідно якого ОСОБА_3 заповів усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, ОСОБА_5 (а.с. 52).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сином ОСОБА_3 та рідним братом позивача ОСОБА_2, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст.126,133,135 СК України №5 від 19 січня 2018 року, в якому батьками останнього зазначені: батько - ОСОБА_3, мати - ОСОБА_4, актовий запис про народження № 5 (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 виданим повторно 07 листопада 2017 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1747 (а.с.13).

Спадкоємцями першої черги після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 були його діти: позивач ОСОБА_2 , її брат ОСОБА_5, а також її сестра ОСОБА_9

Позивач є донькою спадкодавця ОСОБА_3 та на момент відкриття спадщини вона була непрацездатною, оскільки ще з 05 березня 1989 року позивач перебувала на пенсії за віком, а отже, з урахуванням положень статті 535 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, вона мала право на обов'язкову частку у спадщині батька незалежно від змісту заповіту, у розмірі 2/3 частки, яка належала б її при спадкуванні за законом.

Заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не подавали.

Разом з цим, ОСОБА_5 прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті батька він продовжив проживати та бути зареєстрованим у будинку батька - будинку АДРЕСА_1

19 липня 2017 року ОСОБА_5 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдаком Ю.М., зареєстрований в реєстрі за № 1376, згідно якого він заповів усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, відповідачу ОСОБА_1 (а.с. 42).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що вони частково обґрунтовані, позивач ОСОБА_2, вчинивши дії щодо прийняття та володіння відповідним рухомим майном після смерті свого батька, вважається такою, що фактично прийняла усю спадщину, в тому числі і нерухоме майно, та зважаючи на те, що батько позивача - ОСОБА_3 залишив заповіт на ім'я її брата - ОСОБА_5, а позивач, як непрацездатна особа на момент відкриття спадщини, повинна була успадкувати 2/3 частки від 1/2 частини спадкового майна, яка б належала їй у випадку спадкування за законом. незалежно від змісту заповіту.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв'язку з наступним.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Згідно із статтями 548,549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 530 ЦК УРСР встановлено, що при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину.

Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

Аналогічні положення містяться і у статті 47 Закону УРСР від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини).

При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року №4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз'яснено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв'язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України; нормативно-правовий акт № 18/5 від 14 червня 1994 року наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин було, передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Належних та допустимих доказів фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном позивачем не надано.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вирішальне значення для задоволення позовних вимог у даній справі має саме встановлення факту прийняття спадщини позивачем ОСОБА_2 після смерті її батька, втім даних позовних вимог вона не заявляла, будучи певною у тому, що даний факт є встановленим та підтвердженим, втім зареєстрованою у спірному домоволодінні на час смерті батька вона не була та не проживала у ньому.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін колегія суддів приходить до висновку, що зверненню до суду з указаним позовом мало передувати саме встановлення факту прийняття спадщини, який є недоведеним та не визнається відповідачем.

Встановивши, що позивач не надала суду доказів того, що вона фактично прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_3 та не поставила питання про встановлення даного факту судовим рішенням, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції допустився порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а тому рішення суду першої інстанції та додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 4.228 грн.81 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2018 року та додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності на частку нерухомого майна, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4.228 грн.81 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.