Справа №: 702/102/19
Провадження №: 2/702/132/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

про закриття провадження у справі

26 лютого 2019 року м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області

під головуванням судді: Мазай Н. В.

за участю секретаря судових засідань : ОСОБА_1

позивача: ОСОБА_2

представник відповідача: не з»явився

розглянув у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Монастирище в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Монастирищенського району Черкаської області про визнання правочину нечинним,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання правочину недійсним.

Підставою своїх вимог вважає те, що у 2009 році на запит слідчого у справі № НОМЕР_1 ОСОБА_4, колишній сільський голова ОСОБА_3 сільської ради Монастирищенського району Черкаської області ОСОБА_5 видав довідку з вих. № 129 від 29.04.2009, в якій йшлося про те, що на території с. Лукашівка по вул. Набережній, 23 знаходиться нерухомість ОСОБА_2 Під нерухомістю малося на увазі дві будівлі у вигляді приміщення гаража та недобудованого будинку, а не земельна ділянка. В цих будівлях був проведений обшук на предмет виявлення в них заборонених до обігу предметів та речовин, а потім був накладений арешт на ці будівлі, з передачею їх на відповідальне зберігання. Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області у справі № 702/82/17 від 14.06.2017 визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на конструктивні елементи, будівельні матеріали та обладнання, використані в процесі будівництва будинку та гаража, які розташовані по вул. Набережній, 23 в с. Лукашівці Монастирищенського районного суду Черкаської області. Таким чином, довідка з вих. № 129 від 29.04.2009 року є такою, що містила недостовірну інформацію, щодо того, що дві будівлі належали йому і слідчий не мав право накладати арешт на обидві будівлі, оскільки вони були спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ЗУ «Про звернення громадян» він звернувся до виконавчого комітету ОСОБА_3 сільської ради із заявою запитом, яка була зареєстрована 28.01.2019 під вх. № 24, в якій просив відкликати довідку за вих. № 129 від 29.04.2009 року. Ним отриманий лист з вих № 24 від 30.01.2019 за підписом ОСОБА_3 сільського голови ОСОБА_7 відповідно до якого зазначено, що відкликання листів, довідок як «нікчемних» не передбачено чинним законодавством. Вищезазначене стало підставою і приводом для звернення до суду про визнання правочину у вигляді довідки з вих. № 129 від 29.04.2009 нікчемним. Просить визнати правочин у формі довідки з вих. № 129 від 29.04.2009 виданої сільським головою ОСОБА_3 сільської ради Монастирищенського району Черкаської області нечинним.

08.02.2019 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

В підготовче судове засідання представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Монастирищенського району Черкаської області ОСОБА_8 не з»явився. Про дату, час та місце підготовчого судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку. На адресу суду надав заяву про закриття провадження у справі посилаючись на те, що позов не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства з наступних підстав. Відповідно до ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Як вбачається із тексту довідки № 129 від 29.04.2009 вона має інформаційний характер, не породжує цивільних прав і обов»язків, не є правовстановлюючим документом, а тому не являється правочином у розумінні цивільного законодавства, згідно ст. 3,10,203 ЦК України. Довідка- це документ, який містить опис та підтвердження фактів і подій, пов»язаних з діяльністю окремих осіб, обставинами діяльності установ, організацій. Як вбачається із тексту позову предметом даного спору є незаконні, на думку позивача, дії ОСОБА_3 сільської ради, яка відповідно до ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування, і закликана вирішувати питання місцевого значення в інтересах територіальної громади. На підставі викладеного просить суд провадження у справі закрити, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Справу просить розглядати без участі представника ОСОБА_3 сільської ради Монастирищенського району.

В підготовчому судовому засіданні позивач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі в зв»язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та пояснив, що представник відповідача невірно визначив статус оскаржуваної довідки. В довідці зазначено, що нерухомість, яка знаходиться по вул. Набережна, 23 належить ОСОБА_2, тобто міститься твердження про те, що будівлі які там знаходились належать виключно йому. Вважає це класичним прикладом правочину, який стверджує те, що передбачає Цивільний кодекс України. До суду з оскарженням довідки він звертався спочатку в порядку цивільного судочинства, але йому було відмовлено. В зв»язку з цим він звернувся до суду з приводу оскарження довідки в порядку адміністративного судочинства і справа була розглянута по суті. Звертається до суду в порядку цивільного судочинства тому, що в довідці йде мова про право. Постановою Монастирищенського районного суду від 29.09 зобов»язано ОСОБА_3 сільсь ку раду Монастирищенського району Черкаської області прийняти рішення про уточнення прав ОСОБА_2 щодо майна, яке зазначене в довідці № 129 від 29.04.2009 року як нерухомість та знаходиться по вул. Набережній, 23 в с. Лукашівка Монастирищенського району Черкаської області. Сесією сільської ради було уточнено, що малось на увазі під словом нерухомість. В подальшому було встановлено, що саме на підставі цієї довідки був накладений арешт не на земельну ділянку, а на нерухомість у вигляді недобудованого будинку і приміщення гаража. Сільська рада видала довідку № 325 від 19.08.2016 відповідно до якої, дві будівлі, які зведені без дозвільних документів належать подружжю і є їх спільною сумісною власністю, що суперечить змісту довідки з вих. № 129. Ріщенням суду у справі № 702/82/17 встановлено, що ці будівлі є спільною сумісною власністю і також підтверджує те, що довідка не може бути дійсною.

Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України).

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України до юрисдикції загальних судів відносяться справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Також у порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Визначальною ознакою справи цивільної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права та їй належить право визначення предмета і підстав позову.

Зі змісту заявлених вимог та їх обгрунтування вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 сільської ради Монастирищенського району Черкаської області про визнання правочину у вигляді довідки за вихідним №129 від 29.04.2009 нечинним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За позицією позивача, наведені у довідці органу місцевого самоврядування, яким є ОСОБА_3 сільська рада, відомості є неправдивими, оскільки рішенням суду від 14.06.2017 у справі №702/82/17, яке набрало законної сили, визнано право спільної сумісної власності на конструктивні елементи, будівельні матеріали та обладнання, використані в процесі будівництва будинку та гаража.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України " Про інформацію" № 2657-ХІІ від 02.10.1992 року ( зі змінами та доповненнями) документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Отже фактично ОСОБА_2 оскаржуються дії суб'єкта владних повноважень, який у виданому офіційному документі - довідці №129 від 29.04.2009, на думку позивача, навів недостовірні відомості.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статтей 2, 5 КАС України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Суд вважає, що фактично предметом даного спору є дії ОСОБА_3 сільської ради, яка, відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування та наділена повноваженнями вирішувати питання місцевого значення в інтересах територіальної громади, тобто в розумінні КАС України є суб»єктом владних повноважень.

Судом встановлено, що оскільки оспорювана довідка видана суб»єктом владних повноважень, а саме виконкомом ОСОБА_3 сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, у даному випадку між сторонами виник публічно-правовий спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: 1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; 2) адміністративні справи, повязані з виборчим процесом чи процесом референдуму; 3) адміністративні справи, повязані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України; 4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті; 5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Відповідно ч.2 ст. 20 КАС України, окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою статті.

Відтак, положення ст. 20 КАС України визначають категорії справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним. Перелік, що міститься у ч. 1 вказаної статті, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Отже, оскільки заявлений позивачем спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, такий спір, при оформлені позовної заяви за нормами КАС України, враховуючи приписи ст. 20 КАС України, не підсудний місцевому загальному суду як адміністративному суду, а буде підсудним окружному адміністративному суду.

Крім іншого, суд враховує, що наведені у позові обставини та дійсність довідки № 129 від 29.04.2009 уже була предметом судового розгляду і постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2016, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.03.2017, заявлені вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення. Тобто адміністративний суд вирішив спір в порядку, визначеному КАС України, без жодних сумнівів щодо предметної підсудності ( а.с. 21-25).

Згідно п.2 ч.2 ст.200 ЦПК України під час підготовчого засідання суд має право ухвалити рішення про закриття провадження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, суд вважає, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі підлягає до задоволення, так як звернення до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства, суперечить вищенаведеним нормам права, тому суд у відповідності до п.1 ч.1ст.255 ЦПК України ухвалою закриває провадження у справі.

Суд вважає за необхідне роз»яснити позивачу, його право звернення з даним позовом до Черкаського окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. 19, 200, 255, 258-260, 353, 354, 358 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задоволити.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Монастирищенського району Черкаської області про визнання правочину нечинним закрити у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз»яснити позивачу, його право на звернення з даним позовом до Черкаського окружного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст ухвали складено 01 березня 2019 року.

Суддя: Н.В. Мазай