ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2272/19 Справа № 182/393/18 Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

заявник ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження,відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року, яке ухвалене суддею Тихомировим І.В. в місті Нікополі Дніпропетровської області, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні),-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Михайлівка Камбарського району Удмурської АРСР.
З 1975 року по 1979 рік навчався у Керченському металургійному технікумі, в період навчання був зареєстрований у гуртожитку в АДРЕСА_1 та після закінчення навчання за розподіленням його було направлено на роботу в м.Новояворівськ Львівської області.
13 листопада 1979 року Яворовським районним військовим комісаріатом Львівської області його було призвано на строкову військову службу та 18 листопада 1981 року був звільнений в запас.
Після демобілізації він в різні часи мешкав у Краснодарському краї, Белгородській області та Карельській АРСР.
Влітку 1992 року повернувся до України та зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2 , про що в його паспорті громадянина Союзу радянських соціалістичних республік, виданий Відділом внутрішніх справ Темрюкського райвиконкому Краснодарського краю маються відповідні штампи.
Паспорт громадянина Російської Федерації йому не видавався.
15 січня 2009 року він отримав посвідку на постійне проживання в України безстроково та 21 вересня 2010 року йому було видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 у зв`язку з призначенням пенсії за віком.
На даний час заявник має намір отримати паспорт громадянина України, однак через відсутність підтвердження факту постійного проживання на території, яка стала територією України до 24 серпня 1991 року не може надати до Нікопольського районного відділу Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області відповідний пакет документів.
У зв`язку з наведеними обставинами, ОСОБА_1 просив суд задовольнити заяву та встановити факт його постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року задоволена заява ОСОБА_1 та встановлено факт постійного проживання з 1975 року по 18 листопада 1981 року, тобто до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Михайлівка Камбарського району Удмурської АССР.
В апеляційній скарзі заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовити у задоволені його заяви про встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, заінтересована особа вказує на те, що проживання ОСОБА_1 на території України до 24.08.1991 року не підтверджується належними і допустимими доказами. При цьому зазначає, що копія паспорта громадянина колишнього СРСР з відміткою про приписку ОСОБА_1 з 31.07.1979 до 23.10.1979 у м.Новояворівськ Львівської області є недійсним, оскільки строк дії паспортів громадян колишнього СРСР зразка 1974 року було продовжено до 01 січня 2005 року. Також, зазначає, що факт видачі диплому про закінчення в 1979 році ОСОБА_1 . Керчинського металургійного технікуму не підтверджено доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу заінтересованої особи, заявник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргуГоловного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що факт його постійного проживання на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» в період з 1975 року по листопад 1981 року, тобто до 24 серпня 1991 року повністю підтверджений належними доказами, вважає рішення суду обґрунтованим і законним. Окрім того, звертає увагу на те, що матеріали справи містять копію диплома Керченського металургійного технікуму серії ВТ-І №218364 від 02 липня 1979 року, тому доводи апелянта у цій частині вважає надуманими.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Михайлівка Камбарського району Удмурської АРСР, що підтверджується його свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та паспортом громадянина СРСР НОМЕР_3 (а.с.6,7,9).
З 1975 року по 1979 рік ОСОБА_1 навчався у Керченському металургійному технікумі (а.с.10) та в період навчання був зареєстрований у гуртожитку в АДРЕСА_1 (а.с.7).
Після закінчення навчання ОСОБА_1 було направлено на роботу в м.Новояворівськ Львівської області де він проживав та був зареєстрований у гуртожитку АДРЕСА_3 в період з 31 липня 1979 року по 23 жовтня 1979 року. Дані обставини підтверджуються відповідними відмітками в його паспорті громадянина СРСР НОМЕР_3 (а.с.7).
13 листопада 1979 року Яворовським районним військовим комісаріатом Львівської області ОСОБА_1 було призвано на строкову військову службу та 18 листопада 1981 року звільнено в запас (а.с.11,34).
В липні 1992 року ОСОБА_1 повернувся до України та 07 липня 1992 року зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2 , про що також в його паспорті громадянина Союзу радянських соціалістичних республік, виданим Відділом внутрішніх справ Темрюкського райвиконкому Краснодарського краю маються відповідні відмітки (а.с.7 на звороті).
15 січня 2009 року заявник отримав посвідку на постійне проживання в України Серії ДП №18313/1201 безстроково, відповідно до якої Нікопльським РВ ГУДМС України в Дніпропетровській області місце його проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.12).
Також, 21 вересня 2010 року заявнику було видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 у зв`язку з призначенням пенсії за віком (а.с.13).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 виходив з того, що факт проживання заявника в певний період на території України підтверджується встановленими і дослідженими у справі доказами, які ніким не спростовані.
Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.
Встановлення факту проживання на території Україні заявнику необхідно для подачі документів з метою подальшого отримання паспорту громадянина України.
Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Таким чином, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.
Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.
Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Статтею 2 Закону України «Про правонаступництво України» визнано, що до ухвалення нової Конституції України на території України діє Конституція (Основний Закон) Української РСР, а статтею 5 передбачено що державний кордон Союзу РСР, що відмежовує територію України від інших держав, та кордон між Українською РСР і Білоруською РСР, РРФСР, Республікою Молдова за станом на 16 липня 1990 року є державним кордоном України.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 дійсно з 1975 року по кінець 1981 року проживав на території Української РСР, спочатку навчався у Керченському металургійному технікумі та після його закінчення був направлений на роботу в м.Новояворівськ Львівської області де проживав та був зареєстрований у гуртожитку АДРЕСА_3 в період з 31 липня 1979 року по 23 жовтня 1979 року, в подальшому з 13 листопада 1979 року по 18 листопада 1981 року проходив строкову військову службу.
Також з матеріалів справи вбачається, що після демобілізації у листопаді 1981 року ОСОБА_1 мешкав у Краснодарському краї, Белгородській області та Карельській АРСР і тільки в липні 1992 року повернувся на Україну та зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2 .
Наведене свідчить про те, що станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року заявник не проживав на території України протягом більше десяти років, починаючи з кінця 1981 року по липень 1992 року, а отже висновки суду про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , не відповідають встановленим обставинам справи, що відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, задовольнити.
Скасувати рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2018 року, ухвалити нове рішення.
Відмовити ОСОБА_1 у задоволені його заяви про встановлення факту його постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: