Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Коновалова В.А.
Провадження № 22-ц/810/52/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

стягувач - ОСОБА_2,

боржник - публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля»,

орган державної виконавчої служби - Лисичанський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 грудня 2018 року, постановлену у складі судді Кордюкової Ж.І. в м. Сєвєродонецьк Луганської області,

за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність начальника Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Доброреза Віталія Вікторовича,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність начальника Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Доброреза Віталія Вікторовича, в обґрунтування якої вказав, що рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27 березня 2018 року з публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля», власником якого є держава Україна, на його користь стягнуто грошову суму в розмірі 171139,44 грн. Постановою головного державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 04 червня 2018 року відкрито виконавче провадження № 56405282 на підставі виконавчого листа від 27 квітня 2018 року за вказаним рішення суду від 27 березня 2018 року. Проте, на день звернення до суду із скаргою зазначене рішення суду не виконано навіть частково, документи виконавчого провадження не направлені до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для виконання в порядку Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

ОСОБА_2просив суд зобов'язати начальника Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області направити документи виконавчого провадження № 56405282 та відповідні відомості до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання рішення від 27 березня 2018 року по справі № 428/1034/18 відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 грудня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність начальника Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Доброреза Віталія Вікторовича у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваній ухвалі суду встановлено, що ОСОБА_2 оскаржує бездіяльність начальника Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області в рамках зведеного виконавчого провадження № 1342962, проте його скарга не містить навіть згадки на вказане зведене виконавче провадження, а предметом скарги є дії, які не стосуються цього зведеного виконавчого провадження і не можуть бути вчинені в його рамках, оскільки стосуються виключно окремого судового рішення і окремого виконавчого провадження № 56405282.

Сторони по справі в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу від 14 грудня 2018 року про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що 04 червня 2018 року головним державним виконавцем Лисичаського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Резніковою І.О. було відкрито виконавче провадження № 56405282 на підставі виконавчого листа № 428/1034/18, виданого 27 квітня 2018 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області щодо стягнення на користь ОСОБА_2 з ПАТ «Лисичанськвугілля» в особі ВП «Шахта Д.Ф.Мельникова» середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 171139,44 грн.

Згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень 04 червня 2018 року виконавче провадження № 56405282 з примусового виконання виконавчого листа № 428/1034/18, виданого 27 квітня 2018 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області було приєднано до зведеного виконавчого провадження № 1342962, яке веде відділ державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції, про що винесено відповідну постанову.

Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 оскаржує бездіяльність начальника Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Доброреза Віталія Вікторовича в рамках зведеного виконавчого провадження № 1342962.

З урахуванням зазначених обставин, оскільки чинним законодавством не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, тому суд першої інстанції вважав, що в такому випадку потрібно застосовувати частину першу статті 287 КАС України і вказані справи слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він суперечить нормам процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

В статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини 1 статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду скарги у судах першої та апеляційної інстанцій).

Частиною першою статті 287 КАС передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Оскільки порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, вчинених на виконання судових рішень, постановлених у порядку цивільного судочинства, передбачено у ЦПК України, у таких випадках виключається адміністративна юрисдикція.

При цьому, сама наявність зведеного виконавчого не свідчить про адміністративну юрисдикційність скарги на рішення, дії чи бездіяльність відділу державної виконавчої служби. Визначальним критерієм для віднесення спору до адміністративної юрисдикції є наявність у зведеному виконавчому провадженні судових рішень, ухвалених за правилами різних юрисдикцій чи рішень інших (не судових) органів, якщо ці рішення підлягають примусовому виконанню.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 657/233/14-ц зроблено аналогічний правовий висновок та зазначено, що питання юрисдикційності справ за скаргами на дії державного виконавця вже було розглянуто Великою Палатою Верховного Суду, і з цього приводу зроблено висновок про те, що вказані справи мають розглядатися у порядку того судочинства, у якому ухвалені судові рішення, на виконання яких видано виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню. У порядку адміністративного судочинства розглядаються скарги на дії, бездіяльність та рішення державного виконавця у виконавчому провадженні, у якому, окрім виконавчих листів, виданих на виконання рішень, ухвалених за правилами цивільного судочинства, об'єднані рішення інших органів чи примусово виконуються судові рішення, ухвалені за правилами різних процесуальних законів. Зокрема, такі висновки містяться в постановах від 14 березня 2018 року в справі № 14-19цс18, від 20 червня 2018 року в справі № 14-207цс18, від 12 вересня 2018 року в справі № 11-675апп18, і підстав для відступу від такої позиції не вбачається.

Постановляючи ухвалу від 14 грудня 2018 року про відмову у відкритті провадження, судом першої інстанції не з'ясовано чи у зазначеному судом зведеному виконавчому провадженні об'єднані тільки виконавчі листи, які видані на виконання рішень ухвалених в порядку цивільного судочинства, чи ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій. В матеріалах справи відсутня облікова картка зведеного провадження.

Крім того, згідно положень діючого цивільного процесуального законодавства, якими передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, питання про відмову у відкритті провадження у справі суддя вирішує на підставі поданої заяви (скарги) та доданих до неї документів.

Однак, в поданій ОСОБА_2 скарзі відсутнє посилання на наявність зведеного виконавчого провадження та не додано до скарги будь-яких документів, які б свідчили про наявність зведеного виконавчого провадження, на яке посилається суд, як на підставу для відмови у відкритті провадження згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, а з власної ініціативи на цій стадії суд не може перевіряти ці обставини.

У разі встановлення під час розгляду справи наявності зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, це в подальшому може стати підставою для закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, у зв'язку з чим наявні підстави для скасування ухвали Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 грудня 2018 року і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 грудня 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.В. Єрмаков

В.М. Луганська