Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 523/7694/16-ц

провадження № 61-28703св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси

від 17 жовтня 2016 року у складі судді Бабакова В. П, та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів:

Цюри Т. В., Кононенко Н. А., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 26 листопада 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_2 було укладено кредитний договір відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 2 839 грн 09 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 26 листопада 2008 року включно.

ОСОБА_2 не виконує умови вказаного договору, у зв'язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з неї на свою користь, у межах позовної давності заборгованість по відсоткам за період з 19 квітня 2008 року

по 19 квітня 2013 року у розмірі 15 427 грн 13 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеса від 17 жовтня 2016 року з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 30 березня

2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з

ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за відсотками за період з 19 квітня 2008 року по 19 квітня 2013 року за кредитним договором від 26 листопада 2006 року у розмірі 15 427 грн 13 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки вимоги позивача ґрунтуються на договорі, укладеному у відповідності до норм ЦК України, суд вважав, що позов підлягав задоволенню та стягненню з відповідача у межах позовних вимог заборгованості по відсоткам за період з 19 квітня 2008 року по 19 квітня 2013 року за кредитним договором від 26 листопада 2006 року у розмірі 15 427 грн 13 коп.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що отримання відповідачкою кредитні кошти банку не повернуті, тим самим, враховуючи що договір (заява) №ODMLRX06730677 не є розірваним, чи припиненим відповідно до правових підстав визначених статей 599, 651, 654 ЦК України, відсутні підстави припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами. Отже, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

За встановлених обставин справи та з урахуванням вищенаведених норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивача ґрунтуються на договорі, укладеному у відповідності до норм ЦК України, тому позов підлягав задоволенню та стягненню з відповідача, у межах позовних вимог, заборгованість по відсотках за період з 19 квітня 2008 року по 19 квітня 2013 року у розмірі 15 427 грн 13 коп. При цьому, судом правомірно не застосовано позовну давність до вимог про стягнення заборгованості по відсотках (періодичних щомісячних платежах), оскільки відповідно до вимог пункту 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, позовна давність по вимогам до відповідача по вищевказаному кредитному договору встановлюється тривалістю 5 років.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником - ОСОБА_3

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі й підписується сторонами. Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які не підписані позичальником, не є договором про збільшення позовної давності. Виходячи у умов вказаного кредитного договору, строк кредиту складає 24 місяці

з 26 листопада 2006 року по 26 листопада 2008 року, тому позовна давність сплила 26 листопада 2011 року, а позивач звернувся до суду з позовом 22 квітня 2013 року. У матеріалах справи є письмова заява про застосування позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов відзив ПАТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником -

ОСОБА_3, у якому просив вказану касаційну скаргу відхилити, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з кредитним договором № ODMLRX06730677 від 26 листопада

2006 року та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам

ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 2 839 грн 09 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 26 листопада 2008 року.

Свої зобов'язання за вказаним договором ОСОБА_2 не виконувала належним чином, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість, про що свідчить розрахунок заборгованості за договором № ODMLRX06730677

від 26 листопада 2006 року за період з 19 квітня 2008 року по 19 квітня

2013 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2, подана представником -

ОСОБА_3, підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Враховуючи уточнену позовну заяву, банк просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 19 квітня 2008 року по 19 квітня 2013 року. Відповідно до заяви позичальника від 26 листопада 2006 року відповідачу було надано кредит на строк з 26 листопада 2006 року по 26 листопада 2008 року зі сплатою 12 % річних.

Щодо стягнення відсотків за користування кредитом за період з 19 квітня 2008 року по 26 листопада 2008 року (дата повернення кредитних коштів) колегія суддів дійшла наступного висновку.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги та її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором

від 26 листопада 2006 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву позивальника, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо п'ятирічного строку позовної давності.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшену позовну давність в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення позовної давності, не змінювались.

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення позовної давності немає.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - часу виникнення спірних правовідносин (19 квітня 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (22 квітня 2013 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення відсотків з ОСОБА_2 за користування кредитом за період з 19 квітня 2008 року по 26 листопада 2008 необхідно відмовити на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою (а. с. 136).

Щодо вимог позивача в частині стягнення процентів за вказаним кредитним договором за період з 27 листопада 2008 року по 19 квітня 2013 року колегія суддів зазначає наступне.

Судами установлено, що строк дії кредитного договору сторонами погоджено до 26 листопада 2008 року.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Враховуючи те, що у позивача було відсутнє право стягувати проценти після закінчення строку дії договору - 26 листопада 2008 року, а вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення зазначеної заборгованості за кредитом, нарахованої після 26 листопада 2018 року за безпідставністю.

Відповідно до частин першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, оскаржувані судові рішення з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку із тим, що відповідача звільнено від сплати судових витрат та у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, відшкодування цих витрат на користь держави покладається на позивача.

Отже, з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави підлягають стягненню

275 грн 28 коп. за розгляд судом касаційної інстанції касаційної скарги ОСОБА_2, поданої представником - ОСОБА_3

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2016 та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави 275 грн 28 коп. (двісті п'ятдесят п'ять гривень двадцять всім копійок) судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович