Справа № 567/1012/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Самолюк А.В.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , звернулася ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову вказує, що їй на праві приватної власності, згідно договору купівлі-продажу від 05.05.1995 року, належить квартира АДРЕСА_1 .

Зазначає, що згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої ЦНАП виконавчого комітету Острозької міської ради 30.07.2019 року, за даною адресою зареєстрований, але не проживає відповідач ОСОБА_4

Вказує, що договір найму даного житла між нею та відповідачем у виконавчому комітеті Острозької міської ради не реєструвався, будь-які відомості з даного приводу відсутні.

Одночасно, зазначає, що реєстрація відповідача у належному їй житловому приміщенні створює для неї як власника значні незручності, зокрема, вона позбавлена можливості отримати субсидію.

Вказує, що письмово через представника відповідача та в телефонному режимі просила відповідача в позасудовому порядку вирішити дане питання та знятися з реєстрації, однак ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 дані пропозиції проігнорували.

Окрім того, вказує, що центр життєвих інтересів ОСОБА_4 з 05.12.2015 року знаходиться в м.Братск Іркутської області Російської Федерації, де він постійно проживає разом із своєю сім`єю.

Посилаючись на те, що відповідач більше одного року не проживає у належному їй житлі, що підтверджується доданими до матеріалів справи доказами, просить визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 29.08.2019 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено сторнам строки для подання письмових заяв по суті справи.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та пояснив, що позивач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.1995 року є власником квартири АДРЕСА_1 , де зареєстрований її син ОСОБА_4 .

При цьому, вказав, що відповідач ОСОБА_4 в належному позивачу жилі з 2015 року не проживає, створив сім`ю та з 2015 року постійно проживає на території Російської Федерації в м.Братск Іркутської області.

Вказуючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин і позивач не чинила йому перешкод в праві користування житлом, а факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні створює для позивача як власника, незручності, в тому числі, реалізації її прав як власника щодо оформлення житлової субсидії, просить позов ОСОБА_3 задоволити та визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Окрім того, зазначив, що відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 ігнорують пропозицію позивача щодо добровільного зняття ОСОБА_4 з реєстрації за місцем проживання, в належному ОСОБА_3 житлі.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відповідач ОСОБА_4 позов визнає повністю та не заперечує проти його задоволення.

При цьому, пояснив, що ОСОБА_4 у 2014 році поїхав на роботу в Російську Федерацію, де у 2015 році одружився та на даний час разом із своєю сім`єю проживає в м.Братск Іркутської області.

Окрім того, пояснив, що відповідач з 2014 року жодного разу не з`являвся за місцем реєстрації в АДРЕСА_2 , при цьому, підтвердив, що із даного житла ОСОБА_4 ніхто не проганяв та не забороняє приїжджати туди.

Вказує, що провести зняття з реєстрації місця проживання відповідача в іншому порядку не можливо, оскільки ОСОБА_4 перебуває за межами України.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, в поданому до суду клопотанні, розгляд справи просить проводити без її участі, позов задоволити повністю.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву та заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не подав.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що з 2011 року проживає в будинку АДРЕСА_3 та знайома із сторонами по справі.

При цьому, пояснила, що їй відомо, що ОСОБА_4 раніше проживав в квартирі №1 даного житлового будинку разом із своїми батьками та у 2014 виїхав до Російської Федерації, де пізніше одружився та проживає на даний час.

Окрім того, вказала, що ОСОБА_4 добровільно залишив своє місце проживання та ніхто перешкод йому у користуванні належною позивачу квартирою не чинив.

Свідок ОСОБА_6 в судовому заіданні пояснив, що проживає в квартирі АДРЕСА_5 , де приблизно з 2004 року в квартирі №НОМЕР_3 проживає сім`я ОСОБА_3

Вказав, що йому відомо, що в 2014 році відповідач, який є сином ОСОБА_3 , поїхав до Російської Федерації, де на той час уже проживав його брат.

Зазначив, що з 2014 року не бачив відповідача у квартирі ОСОБА_3 .

Окрім того, підтвердив покази свідка ОСОБА_5 , в частині того, що перешкоди у користуванні вказаною квартирою для ОСОБА_4 не чинилися.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно договору купівлі-продажу від 05.05.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Острозької державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за №І-675, ОСОБА_3 придбала квартиру під АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_7 на праві особистої власності.

Право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру підтверджується технічним паспортом, виготовленим Рівненським ОБТІ 07.04.1999 року (інвентаризаційний номер 449, реєстровий номер 14-92-798).

Рішенням Острозької міської ради №98 від 19.02.2016 року затверджено перелік вулиць, провулків, проспектів, площ у м.Острозі та з додатку до вказано рішення вбачається, що АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1496, виданої 30.07.2019 року ЦНАП виконкому Острозької міської ради, в житловому приміщенні, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_3 (власник), ОСОБА_2 (чоловік), ОСОБА_4 (син).

Водночас, відповідно до актів перевірки житлових умов від 10.06.2019 року та 29.07.2019 року вбачається, що в ході перевірки житлових умов в приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 , окрім інших зареєстрований ОСОБА_4 (син), однак з 2014 року не проживає, зі слів батьків, проживає в Російській Федерації, особистих речей ОСОБА_4 в приміщенні не виявлено.

Факт перебування ОСОБА_4 за межами України підтверджується, дослідженими в судовому засіданні, копіями свідоцтва про реєстрацію шлюбу від 05.12.2015 року, свідоцтва про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 11.10.2016 року, дозволу на проживання іноземного громадянина 82№1450734, дійсного до 24.04.2024 року.

Окрім того, з довіреності 38 АА 2951892, виданої від імені ОСОБА_9 03.08.2019 року в м.Брастк Іркутської області Російська Федерації, засвідченої нотаріусом Братского нотаріального округу Іркутської області та зареєстрованої в реєстрі за №38/105-н/38-2019-2-2228, вбачається, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тимчасово зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 .

Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є зареєстрованими за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_3

Право власності у позивача на вказану квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.1995 року.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем, яка є власником майна і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався (повідомлення виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області №вих.-1551/01-17-19 від 13.08.2019 року).

Водночас, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 понад один рік не проживає у даному житловому приміщенні та не користується ним без поважних причин, при цьому позивачем не створюються йому перешкоди у користуванні житлом.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому, положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі оформлення субсидії та реалізації її майнових прав як власника будинку.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач є сином ОСОБА_3 , однак понад 1 рік не проживає разом з нею та не веде спільного господарства.

Разом з тим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких-осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні з пояснень представників сторін, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідач ОСОБА_4 , який є сином позивача, не проживає в належному позивачу житлі понад один рік, спільного господарства з ОСОБА_3 не веде, договору на користування житлом з власником будинку відповідач не укладав, підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування житловим приміщенням не встановлено, особисті речі відповідача в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житло відповідач не приймає, що свідчить про втрату ним інтересу до вказаного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому ОСОБА_4 підлягає визнанню таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , на підставі статей 383 та 391 ЦК України.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

На підставі ст.ст.383, 391 ЦК України, керуючись ст.10, 12, 258-259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03.10.2019 року.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.