Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

місто Київ

справа № 352/1974/15-ц

провадження № 61-4313св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2016 року у складі колегії суддів: Меленко О. Є., Горейко М. Д., Девляшевського В. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача ОСОБА_2

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна (спільної сумісної власності) шляхом виділення їй у власність незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 6 % (будівельні матеріали) на АДРЕСА_1, інвентарною вартістю 67 289, 00 грн, та за цією ж адресою земельну ділянку, площею 0, 09 га, для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_3, та визнання за нею права власності на таке майно; припинення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0, 09 га, для будівництва зазначеного житлового будинку, господарських будівель і споруд та стягнення грошової компенсації за 1/2 частку вартості автомобіля.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувались тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу сторонами набуто земельну ділянку та розпочато будівництво житлового будинку, за спільні кошти придбано автомобіль. У зв'язку з тим, що в добровільному порядку сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, ОСОБА_2 просила ухвалити рішення, яким здійснити поділ майна згідно з вимогами її позовної заяви.

Стислий виклад заперечень відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_3 позов ОСОБА_2 не визнав, просив відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад позиції позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_2, в якому просив визнати за ним право особистої власності на будівельні матеріали у вигляді фундаменту, що знаходиться на АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 в рахунок перевищення її частки в спільному майні подружжя 8 850, 00 грн, у власності останньої залишити комп'ютер, телевізійну антену, тумбочку під телевізор, ламінат, праску, порохотяг, газову плиту, телевізор, комп'ютерний стіл.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувались тим, що спірна земельна ділянка, площею 0, 09 га, для житлового будівництва, набута ним в порядку приватизації, є особистим майном, а тому не підлягає поділу між подружжям. На земельній ділянці розпочато житлове будівництво, яким займалися його батьки, придбавали всі необхідні будівельні матеріали за свої особисті кошти і на час розгляду справи споруджений тільки фундамент. ОСОБА_2 участі у будівництві не брала, а відтак прав на будівельні матеріали не має. Стосовно автомобіля, то його придбано в шлюбі, проте пізніше продано матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4, за отримані кошти придбано інше рухоме майно, що знаходиться в ОСОБА_2 Крім того, позивачу ОСОБА_2 ним передано 28 000, 00 грн особистих коштів для оплати її навчання.

Стислий виклад заперечень ОСОБА_2 щодо зустрічного позову

ОСОБА_2 проти зустрічного позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні та задовольнити первісний позов.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Судом виділено ОСОБА_2 у власність 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 6 % (будівельні матеріали) на АДРЕСА_1, інвентарною вартістю 67 289, 00 грн, що знаходиться на земельній ділянці, площею 0, 09 га, для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_3, та визнано за нею право власності на 1/2 частку цього незавершеного будівництвом житлового будинку. Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0, 09 га, для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3. Виділено ОСОБА_2 у власність 1/2 частку земельної ділянки, площею 0, 09 га, для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0, 09 га, для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 42 054, 50 грн компенсацію вартості автомобіля марки ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1. Виділено ОСОБА_3 у власність 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 6 % (будівельні матеріали) на АДРЕСА_1, інвентарною вартістю 67 289, 00 грн, що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,09 га, для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_3. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку готовністю 6 % (будівельні матеріали) на АДРЕСА_1, інвентарною вартістю 67 289, 00 грн, що знаходиться на земельній ділянці, площею 0, 09 га, для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_3. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 032, 20 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 736, 89 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що спірний автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний сторонами за час перебування у шлюбі. Після припинення шлюбу ОСОБА_3 здійснив відчуження спільного автомобіля без згоди позивача, а тому ОСОБА_2 має право на компенсацію 1/2 частини його вартості, тобто 42 054, 50 грн. При цьому суд відхилив висновок СПД ОСОБА_5 від 29 лютого 2016 року № 136, згідно з яким вартість спірного автомобіля визначено 75 630, 00 грн, оскільки автомобіль постійно експлуатувався і відбувалася його амортизація. Цей висновок, на переконання суду, не є належним та допустимим доказом підтвердження вартості автомобіля на час виникнення спірних правовідносин.

У зв'язку з тим, що за час шлюбу сторони розпочали будівництво житлового будинку на приватизованій для цього земельній ділянці, на якій побудовано фундамент і будівництво є незавершеним, становить 6 % готовності, то таке майно перебуває у спільній сумісній власності сторін і позивач має право на 1/2 його частку. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), втім її права відповідно до вимог чинного законодавства можуть бути зареєстровані за дотримання певних умов: опис об'єкта незавершеного будівництва, прав на земельну ділянку та інших вимог. Також суд вважав, що оскільки позивач має право на 1/2 частку спірного незавершеного будівництва (будівельних матеріалів), що знаходиться на приватизованій земельній ділянці, то при переході права власності на це майно вона набуває права і на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Це право є похідним від первісного - права на майно.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_3 судового збору скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 33 644, 50 грн компенсації вартості будівельних матеріалів. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 37 815, 00 грн компенсації вартості автомобіля марки ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали, які знаходяться на земельній ділянці на АДРЕСА_1, загальною вартістю 67 289, 00 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 714, 30 грн сплаченого судового збору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що земельна ділянка, площею 0, 09 га, на АДРЕСА_1 не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає виключенню з поділу, оскільки вона хоча і набута ОСОБА_3 у період шлюбу, проте одержана ним одноосібно як частка із земельного фонду, в межах норм безоплатної приватизації земельних ділянок.

До прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна в експлуатацію та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва.

Розпочате на спірній земельній ділянці будівництво є самочинним, оскільки органами місцевого самоврядування дозволу на таке не надавалося, проектно-технічної документації ОСОБА_3 не виготовляв.

Зважаючи на це, сам факт знаходження на спірній земельній ділянці будівельних матеріалів (у вигляді фундаменту), не змінює правового статусу спірної земельної ділянки та не поширює на неї режим спільної сумісної власності.

Будівельні матеріали у вигляді фундаменту не можуть розглядатися як незавершений будівництвом житловий будинок з огляду на самочинний характер забудови, а отже вони підлягають поділу саме як будівельні матеріали, сукупною вартістю 67 289, 00 грн.

При цьому апеляційним судом враховано, що будівельні матеріали, які підлягають поділу, вже нерозривно пов'язані із земельною ділянкою ОСОБА_3 і у випадку поділу в натурі, а отже - виокремлення їх частини, цільове призначення частини цих матеріалів може бути втрачено, що призведе до зниження їх вартості, а тому суд вважав за доцільне виділити в натурі будівельні матеріали ОСОБА_3 з виплатою компенсації (половини вартості - 33 644, 50 грн) ОСОБА_2

ІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 у березні 2016 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення апеляційного суду в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2, стягнення з ОСОБА_3 судового збору, визнання за ОСОБА_3 права власності на будівельні матеріали та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що апеляційний суд всупереч вимогам статті 303 ЦПК України 2004 року здійснив переоцінку доказів, при визначенні вартості автомобіля помилково взяв до уваги висновок експертного товарознавчого дослідження від 29 лютого 2016 року № 136, оскільки не врахував, що після припинення шлюбу автомобіль постійно експлуатувався відповідачем і відбувалася його амортизація. На переконання заявника, оскільки до неї переходить право власності на незавершене будівництво, то з урахуванням вимог статті 120 ЗК України до неї мало перейти й право власності на земельну ділянку, на якій воно знаходиться, а право попереднього власника земельної ділянки підлягає припиненню. Апеляційний суд не врахував правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11, відповідно до яких незавершене будівництво є нерухомим майном та підлягає поділу між подружжям, як і підлягає поділу земельна ділянка, на якій це майно розміщене.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 26 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у січні 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах доводів касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини щодо спірного автомобіля, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони з 28 вересня 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку 17 серпня 2015 року

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, виданим МРЕВ ДАІ м. Івано-Франківськ на ім'я ОСОБА_3, за ним зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, придбаний згідно з договором від 27 серпня 2007 року.

Відповідно до листа територіального сервісного центру 2641 МВС України

від 03 грудня 2015 року згідно з базою даних Єдиного державного реєстру МВС автомобіль марки ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, перереєстровано 16 вересня 2015 року за ОСОБА_4, матір'ю відповідача.

У висновку експертного дослідження Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України від 22 січня 2016 року № 09/18-1 зазначено, що середня ринкова вартість автомобіля марки ВАЗ 210994-20, 2007 року випуску, становить 84 109, 00 грн.

Відповідно до висновка експертного автотоварознавчого дослідження від 29 лютого 2016 року № 136 середня ринкова вартість автомобіля ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, на 29 лютого 2016 року становила 75 630, 00 грн.

Оцінка аргументів щодо спірного автомобіля, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування щодо певного майна.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом під час розгляду справи про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У частині четвертій статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у

справі № 6-486цс16 виклав правовий висновок, відповідно до якого коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судами встановлено, що автомобіль марки ВАЗ 210994-20, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_1, придбано сторонами спільними зусиллями під час перебування у шлюбі, а відтак на нього поширювався режим спільного сумісного майна та його вартість обґрунтовано враховано судами під час поділу майна.

Враховуючи, що відповідач здійснив відчуження автомобіля на свій розсуд, проти волі позивача і не в інтересах сім'ї, то 1/2 частина його дійсної вартості на час розгляду справи має бути компенсована другому із подружжя.

Верховний Суд погоджується із позицією апеляційного суду, що при визначенні вартості згаданого автомобіля доцільним є врахування висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 29 лютого 2016 року № 136, оскільки цим висновком визначено середню ринкову вартість саме спірного автомобіля із безпосереднім його оглядом та врахуванням фізичного зносу, а у висновку експертного дослідження Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України від 22 січня 2016 року № 09/18-1 йдеться про середню ринкову вартість аналогічного (подібного) автомобіля. Втім, за будь-яких обставин Верховний Суд в цьому питання позбавлений повноважень здійснити переоцінку доказів, досліджених та оцінених судами першої та апеляційної інстанцій, в силу положень статті 400 ЦПК України.

Помилковим є твердження заявника про те, що апеляційний суд у порушення статті 303 ЦПК України 2004 року здійснив переоцінку доказів, оскільки у частині другій цієї статті встановлено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а відповідно до частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Обставини щодо спірного незавершеного будівництва та земельної ділянки, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами встановлено, що рішенням Старолисецької сільської ради від 06 березня 2008 року відповідачу надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки, площею 0, 09 га, на АДРЕСА_1, 1 в с. Старий Лисець, для будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд. У подальшому ним виготовлено технічну документацію на земельну ділянку, нормативно-грошова оцінка ділянки становить 34 376, 18 грн.

04 грудня 2013 року реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_3.

Згідно із технічним паспортом від 27 січня 2016 року на спірній земельній ділянці знаходиться незавершене будівництво житлового будинку, готовністю 6 %, вартістю 67 289, 00 грн.

Відповідно до довідки Старолисецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 16 лютого 2016 року № 263 рішенням Старолисецької сільської ради від 23 жовтня 2013 року АДРЕСА_1 перейменована на АДРЕСА_1.

Згідно із довідкою Старолисецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року № 398 на земельній ділянці ОСОБА_3, площею 0, 09 га, на АДРЕСА_1 є фундамент під житловий будинок, інші споруди відсутні.

Оцінка аргументів щодо спірного незавершеного будівництва та земельної ділянки, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини п'ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п'яту статті 61 СК України виключено.

Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

У справі, що переглядається, Старолисецькою сільською радою прийнято рішення від 06 березня 2008 року про надання ОСОБА_3 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки, 04 грудня 2013 року видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку та здійснено державну реєстрацію, а тому обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

За приписами частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Апеляційним судом встановлено, що розпочате на спірній земельній ділянці будівництво є самочинним, оскільки органами місцевого самоврядування дозволу на таке не надавалося, проектно-технічної документації ОСОБА_3 не виготовляв.

Обставина знаходження на спірній земельній ділянці будівельних матеріалів (у вигляді фундаменту) не змінює правового статусу спірної земельної ділянки та не поширює на неї режиму спільної сумісної власності.

З огляду на зазначене Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду про те, що будівельні матеріали (у вигляді фундаменту) не можуть розглядатися як незавершений будівництвом житловий будинок, оскільки забудова, готовністю 6 %, є самочинною, а відтак фундамент підлягає оцінці під час поділу спільного майна подружжя як будівельні матеріали, сукупною вартістю 67 289, 00 грн, шляхом виплати позивачу компенсації 1/2 частини їх вартості у розмірі 33 644, 50 грн.

При цьому апеляційним судом обґрунтовано враховано, що на час розгляду справи будівельні матеріали, які підлягали поділу, вже нерозривно пов'язані з земельною ділянкою, належною особисто ОСОБА_3, і у випадку поділу в натурі, тобто виокремлення їх частини, цільове призначення будівельних матеріалів може бути втрачено, що призведе до зниження їх вартості.

Суд визнає такими, що не заслуговують на увагу, доводи заявника про те, що відповідно до статті 120 ЗК України разом із правом власності на незавершене будівництво до неї переходить право власності на земельну ділянку, на якій воно знаходиться, оскільки земельна ділянка не відноситься до спільного сумісного майна, незавершене будівництво є самочинним, право власності на будівлю у встановленому законом порядку не набуто.

Безпідставними є посилання заявника на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11, оскільки у наведеній справі спірні правовідносини виникли під час дії КпШС України, в той час коли у справі, що переглядається, спірні правовідносини регулюються положеннями СК України.

Посилання заявника на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, обґрунтованості висновків апеляційного суду не спростовують.

У згаданій постанові зазначено, що при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України).

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдаватиме істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

У справі, що переглядається, спірний фундамент є неподільним майном (оскільки у разі поділу втрачається його цільове призначення), спільне володіння і користування ним обома сторонами є неможливим, він знаходиться на земельній ділянці, належній ОСОБА_3, а припинення права ОСОБА_2 на частку фундаменту не завдасть істотної шкоди її інтересам.

ОСОБА_3 не заявляв вимоги про припинення права ОСОБА_2 на Ѕ частину будівельних матеріалів, а тому, відповідно, не вносив вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

На переконання Верховного Суду, апеляційний суд, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 шляхом визначення суми компенсації їй частини витрат, понесених на спорудження фундаменту для будинку, врахував інтереси позивача та, керуючись принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано визначив найбільш ефективний спосіб захисту її порушеного права.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак