ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Чумак О. В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Кальник А.М.

позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2014 року, ухвалене суддею Материнко М.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Виконавчий комітет Октябрської районної в м. Полтаві ради, про обмін частини квартири.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в обґрунтування якого вказував, що він є єдиним сином своєї матері ОСОБА_5 , яка 25.11.1998 року подарувала йому 1/2 частину приватизованої квартири за вищевказаною адресою, та нотаріально оформила договір дарування.

01.04.2001 року його мати померла.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17.09.2009 року зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , а також надати ОСОБА_1 документи на гараж, автомобіль та копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_5 , для отримання спадщини.

Проте, до цього часу рішення не виконане, оскільки відповідач переховується.

Рішенням апеляційного суду від 20.12.2010 року зобов`язано стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 26 407 грн. боргу та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ.

Виконавчі листи були направлені за місцем реєстрації відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , однак відповідач змінив місце проживання.

24.12.2009 року Октябрським відділом державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції в ході примусового виконання за виконавчим листом №2-135/09, виданим 03.08.2009 року Октябрським районним судом м. Полтави, здійснено вселення ОСОБА_1 до вищевказаної квартири, передано йому на зберігання меблі та речі ОСОБА_3 .

Позивач зазначив, що квартира не придатна для проживання, оскільки всі речі і меблі опечатані і знаходяться на зберіганні.

В результаті пошуків виконавчою службою місця перебування відповідача було встановлено, що він мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

У зв`язку з чим позивач просив суд здійснити обмін частини спадщин: гараж за адресою: АДРЕСА_4 , АГК «Восход», автомобіль марки ВАЗ 21-61 реєстраційний номер НОМЕР_1 1986 року випуску, копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_5 , яку повинен був отримати, та боргу у розмірі 26407 грн. станом на 1993 рік, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12.11.2014 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про обмін частини квартири.

Здійснено обмін частини спадщини (гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , АГК "Восход АДРЕСА_5 , автомобіль марки ВАЗ 21-61, днз НОМЕР_2 , 1988 року випуску, та копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_5 ), яку повинен був отримати ОСОБА_1 та боргу у розмірі 26407 грн. (станом на 1993 рік) на 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

22.12.2014 року Октябрським районним судом м. Полтави за заявою ОСОБА_1 постановлено ухвалу та роз`яснено вказане заочне рішення, а саме що рішення Октябрського районного суду від 12 листопада 2014 року, яким здійснено обмін частини спадщини (гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , АГК «Восход», автомобіль ВАЗ 21-61, днз НОМЕР_3 , 1988 року випуску, та копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_5 ), яку повинен був отримати ОСОБА_1 та боргу у розмірі 26407 грн.( станом на 1993 рік) на 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , - є підставою для здійснення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 - власника однієї 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на другу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 67).

Ухвалою місцевого суду від 23.02.2015 року в складі судді Материнко М.Г. за заявою позивача виправлено описку у вказаному заочному рішенні та в ухвалі про роз`яснення рішення в назві вулиці та зазначено правильно її назву як « ОСОБА_6 » (а.с. 71).

27.04.2017 року представником відповідача ОСОБА_3 за довіреністю Волошиною Н.І ОСОБА_7 подано заяву про перегляд вказаного заочного рішення (а.с. 78).

В ході судового розгляду заяви про перегляд заочного рішення представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 було заявлено письмове клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 09.08.2017 року в складі судді Тімошенко Н.В. у задоволенні вказаного клопотання відмовлено, а заяву ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 93-94, 104-105).

21.08.2017 року представником відповідача ОСОБА_3 за довіреністю - Волошиною Н.В. подано апеляційну скаргу на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2014 року (а.с. 108).

Крім цього, представником позивача ОСОБА_8 оскаржено в апеляційному порядку ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 09.08.2017 року в частині відмови у закритті провадження у справі. Апеляційна скарга подана ним 21.08.2017 р., а 22.08.2017 р. ОСОБА_1 подано доповнення до вказаної апеляційної скарги (а.с. 109-112, 114-115).

Ухвалою судді Апеляційного суду Полтавської області від 07.09.2017 року цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 09.08.2017 року повернуто до Октябрського районного суду м. Полтави для виконання вимог ч. 2 ст. 293 ЦПК України (а.с. 121).

Крім того, ухвалою судді Апеляційного суду Полтавської області від 07.09.2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Виконавчий комітет Октябрської районної в м. Полтаві ради, про обмін частини квартири повернуто до Октябрського районного суду м. Полтави для вирішення питання про судові витрати в порядку ст. 220 ЦПК України в місячний строк (а.с. 122).

13.09.2017 року цивільна справа надійшла до Октябрського районного суду (а.с. 125) та ухвалою суду від 04.10.2017 року у складі судді Тімошенко Н.В. апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 09.08.2017 року повернуто заявнику (а.с. 133).

В подальшому, згідно протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 20.11.2017 р. (а.с. 136), вказана цивільна справа передана судді Материнко М.О. та судом призначено до розгляду питання про ухвалення додаткового судового рішення на 14:00 год. 28.11.2017 р. (а.с. 137-140).

Разом з тим, цивільна справа була направлена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відповідно до його ухвали від 24.10.2017 року (а.с. 160-162).

Постановою Верховного Суду від 26.11.2017 року касаційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 07 вересня 2017 року залишена без змін (а.с. 164-166).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23.04.2019 р. дана цивільна справа повернута до місцевого суду для ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

З заочним рішенням від 12.11.2014 року не погодився відповідач ОСОБА_3 , оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача за довіреністю ОСОБА_4 , посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, прохає скасувати вказане рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції фактично розглянув справу на дії виконавчої служби, а саме відносно виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20 грудня 2010 року у справі № 2-5642 та рішення Октябрського районного суду від 17.09.2009 року в частині зобов`язання передачі документів.

Крім цього, суд першої інстанції, пославшись в рішенні на те, що гараж, автомобіль та копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_5 , є частиною спадщини, яку мав отримати ОСОБА_9 , не зазначив, на підставі яких документів ОСОБА_1 має право на вказане майно та чи входило воно до складу спадкового майна. Не витребував та не дослідив спадкову справу. Не встановив коло спадкоємців, обсяг спадкового майна, кому видавалося свідоцтво про право на спадщину та в яких частинах.

Вважає, що до даних правовідносин не підлягають застосуванню ч.ч. 1,2 ст. 1278 ЦК України та роз`яснення Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування», оскільки 1/2 частини спірної квартири не входила до складу спадкового майна після померлої ОСОБА_5 , а належала ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 21.12.1993 року.

Вказує, що рішення місцевого суду порушує право власності ОСОБА_3 на спірне майно у вигляді квартири та право на житло, а законом не передбачено обмін частини нерухомого майна на інше майно без згоди його власника.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до апеляційного суду 27.08.2019 р., ОСОБА_1 просив залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення районного суду, посилаючись на його відповідність нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.12.1993 року, виданого відділом приватизації житла, належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Полтавським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавського обласного управління юстиції 02.04.2001 року серія НОМЕР_4 .

Згідно спадкової справи № 193, відкритої Четвертою Полтавською державною нотаріальною конторою, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 23.05.2001 року звернувся її чоловік ОСОБА_3 ..

На підставі поданої відповідачем заяви йому видані свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.12.2001 року на спадкове майно, яке складалося із грошових заощаджень з належними виплатами та компенсаціями, що знаходились в філії ощадбанку № 43/072 м. Полтави на рахунку № НОМЕР_5 , які належали померлій на підставі ощадної книжки, а також Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

27.11.2002 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про включення в коло спадкоємців померлої ОСОБА_5 її сина ОСОБА_1 , який пропустив строк для прийняття спадщини.

27.11.2002 року державним нотаріусом четвертої Полтавської державної нотаріальної контори Вороні В.Г. та Ковальчуку В.Г. видано свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частках на спадкове майно, що складається із причіпу модель іномарка, 1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 , який належав померлій ОСОБА_5 на підставі технічного талону № 228785.

Також судом встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13.02.2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 04.12.2007 року, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 4-ою Полтавською державною нотаріальною конторою 10.12.2001 року на ім`я ОСОБА_3 на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , як спадкоємцю ОСОБА_5 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання фіктивним договору дарування від 25.11.1998 року Ѕ частини квартири за адресою АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 відмовлено.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08.09.2008 року вселено ОСОБА_1 в кв. АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні вказаною вище квартирою, та не чинити інженеру КП «Інвентаризатор» перешкод щодо здійснення процедури обстеження квартири.

Зобов`язано ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 документи на гараж, автомобіль, копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_5 для отримання спадщини ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області від 20.12.2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 26 407 грн. боргу і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Підставою стягнення вказаної суми стало те, що 04.08.2005 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був укладений письмовий договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 право отримати від Диканського райагробуду 26407 грн. боргу, присудженого судовим рішенням, взамін на отриманий раніше (12 вересня 1993 року) від ОСОБА_1 автомобіль. Проте, у порядку примусового виконання судового рішення, вказана сума була отримана ОСОБА_3 та не передана ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про обмін частини спадщини (гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , АГК "Восход АДРЕСА_5 , автомобіль марки ВАЗ 21-61, днз НОМЕР_2 , 1988 року випуску, та копії банківських рахунків, що належали ОСОБА_5 ), яку повинен був отримати ОСОБА_1 та боргу у розмірі 26407 грн. (станом на 1993 рік) на 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спадкоємці мають право на розподіл спадкового майна відповідно до ст.. 1278, 1280 ЦК України (в редакції 2004 року), а також кожен з співвласників у праві спільної часткової власності має право на виділення належної йому частки в натурі. Оскільки позивач не має можливості отримати частину спадщини після смерті своєї матері, через перешкоди з боку відповідача, вона може бути зарахована в рахунок погашення, виділеної йому Ѕ частини квартири, що належить ОСОБА_3 на праві власності.

Колегія суддів, не погоджується з вказаним висновком суду враховуючи наступне.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, спадщина після ОСОБА_5 відкрилась 01.04.2001 року і була прийнята спадкоємцем ОСОБА_3 10.12.2001 року, тобто до набрання чинності Цивільним Кодексом, 2003 року.

За таких обставин, до правовідносин які виникли між сторонами слід застосовувати норми ЦК Української РСР в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, а не норми ЦК України, 2003 року, які були застосовані судом першої інстанції.

Так, у відповідності до ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 550 встановлено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 562 ЦК Української РСР поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом.

Як вбачається з спадкової справи № 193, відкритої Четвертою Полтавською державною нотаріальною конторою 23.05.2001 року, спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 складалось із грошових заощаджень, свідоцтво про право на спадщину за законом, на які було видано 10.12.2001 року відповідачу ОСОБА_10 , а також причіпу модель іномарка, 1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 , який належав померлій ОСОБА_5 на підставі технічного талону № 228785, свідоцтво про право на спадщину на який було видано на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Іншого рухомого та нерухомого майна належного ОСОБА_5 встановлено не було.

Свідоцтво про право на спадщину, видане 4-ою Полтавською державною нотаріальною конторою 10.12.2001 року на ім`я ОСОБА_3 на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , як спадкоємцю ОСОБА_5 скасоване на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13.02.2007 року, оскільки Ѕ частина вказаної квартири належала ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 25.11.1998 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і не належала ОСОБА_5 на час смерті.

Як встановлено судом апеляційної інстанції гараж, за адресою АДРЕСА_4 гар. АДРЕСА_6 , майд. АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 в АГК «Восход» відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.06.2006 року належить ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Октябрськогої районної у м. Полтаві ради (а.с. 248-249).

При цьому, станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , право власності на вказаний вище гараж ні за нею, ні за ОСОБА_3 у визначеному законом порядку зареєстровано не було, свідоцтво про право на спадщину на нього сторонам не видавалось.

Питання щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказаний вище гараж, виданого на ім`я відповідача 08.06.2006 року, а також щодо визнання його спільним майном подружжя, визнання за ОСОБА_1 права власності на відповідну частину гаража, останнім не порушувалось.

Тому суд першої інстанції безпідставно включив зазначене нерухоме майно до переліку спадкового майна, частину якого повинен був отримати ОСОБА_1 .

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, автомобіль марки ВАЗ 21-61, державний номерний знак НОМЕР_1 1988 року випуску, з 01.04.1988 року по 27.01.1993 року належав ОСОБА_1 , а з 27.01.1993 року на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.1993 року перереєстрований ім`я ОСОБА_3 ..

Проте з відповідним позовом щодо визнання вказаного автомобіля спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а також розподілу між спадкоємцями частини, що належала ОСОБА_5 на час смерті, позивач ОСОБА_1 не звертався.

Також колегія суддів звертає увагу, що грошова оцінка як гаража так і автомобіля, позивачем не проводилась, клопотання про призначення відповідної судової експертизи ним не заявлялось.

Не порушувалось позивачем, зокрема питання і щодо компенсації ОСОБА_3 вартості спадкового майна, яким є грошові заощадження з належними виплатами та компенсаціями, що знаходились в філії ощадбанку № 43/072 м. Полтави на рахунку № НОМЕР_5 та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_3 10.12.2001 року на вказану частину спадкового майна.

Згідно з статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріального компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою

Одночасно стаття 365 ЦК України встановлює, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена і натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до частини 2 вказаної статті суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, квартира АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності по Ѕ частині належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3

Вказана квартира складається з двох кімнат та має загальну площу 60,8 кв.м.

Вирішуючи питання про припинення права ОСОБА_3 на Ѕ частину зазначеної квартири та здійснення державної реєстрації на вказану частину за ОСОБА_1 , суд першої інстанції в порушення статті 365 ЦК України, не врахував, що частка належна відповідачу ОСОБА_3 не є незначною. Не встановив обставин та не навів доказів, які б свідчили про неможливість спільного володіння та користування сторонами вказаною квартирою, а також що припинення права ОСОБА_3 на належну йому Ѕ частину квартири не завдасть йому істотної шкоди, не визначив ринкову вартість даної квартири.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідач у спірній квартирі тривалий час не проживає, що свідчить про наявність у нього іншого житла, оскільки це є припущенням.

Також не є підставою для припинення права особи на частку у спільному майні не належне утримання нерухомого майна та несплата комунальних платежів, оскільки вказані питання вирішуються співвласниками в порядку визначеному статтею 360 ЦК України.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та приймаючи рішення про припинення права власності ОСОБА_3 на частку у спільному майні, шляхом обміну на частину неотриманої позивачем спадщини та невиконаних боргових зобов`язань, суд першої інстанції не звернув увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

При цьому можливість зарахування будь-яких інших грошових або майнових зобов`язань в рахунок виділення належної іншій особі частки норми вказаної статті не передбачають.

Стосовно зарахування, як компенсації вартості частки ОСОБА_3 у спільній частковій власності, боргу стягнутого з ОСОБА_3 на підставі рішення апеляційного суду Полтавської області від 20.12.2010 року на користь ОСОБА_1 в сумі 26 407 грн., колегія суддів звертає увагу, що виконавче провадження ВП № 33510701 відкрите на підставі вказаного вище рішення перебувало в провадженні Шевченківського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області. Постановою державного виконавця від 20.07.2012 року було звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника ОСОБА_3 . Згідно повідомлень державного виконавця протягом 2015-2017 р.р. з ОСОБА_3 стягувались кошти за виконавчим листом, які згодом повернуті ОСОБА_3 як надлишково стягнуті.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, в тому числі тривалим невиконанням вказаного рішення, позивач не надав доказів щодо звернення до суду з позовом про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї в порядку ст. 366 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно припинив право власності ОСОБА_3 на Ѕ частину квартири за адресою АДРЕСА_2 , здійснивши її обмін у спосіб не передбачений нормами ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону, а таму воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Згідно з ч. ч. 1, 7 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 є інвалідом війни, він звільнений від сплати судового збору на підставі п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судові витрати зі сплати судового збору, понесені ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги у сумі 1760 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

Відповідно до роз» ясень, що містяться в пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року оскарження додаткового рішення провадиться на загальних підставах. Якщо на рішення суду подано апеляційну чи касаційну скаргу і разом із цим порушено питання про ухвалення додаткового

рішення, суд повинен спочатку ухвалити додаткове рішення, а потім надсилати справу для перегляду до суду вищої інстанції.

У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3,4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 листопада 2014 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2019 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Виконавчий комітет Октябрської районної в м. Полтаві ради, про обмін частини квартири відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору, понесені ОСОБА_3 за подання апеляційної скарги у сумі 1760 грн. компенсувати за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Чумак О.В.

Судді: Дряниця Ю.В.

Пилипчук Л.І.