Справа № 352/1432/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/314/19
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Турів О.М.,

з участю ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду, постановлене у складі судді Струтинського Р.Р. 11 грудня 2018 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

04.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та Поберезької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.

В заяві зазначив, що 21.12.1993 року він звернувся до голови Поберезької сільської ради з письмовими заявами про передачу йому у власність земельних ділянок загальною площею 0,74 га. Рішенням Поберезької сільської ради №29 від 30.12.1993 року жителям села безоплатно передано у приватну власність земельні ділянки площею 438 га для ведення особистого підсобного господарства. В пункті 2 вказаного рішення зазначено, що оскільки немає можливості видати державні акти на право приватної власності на землю, то жителям села видати плани зовнішніх меж земельних ділянок, як тимчасові документи.

Рішенням №514 від 30.12.2013 року Поберезька сільська рада затвердила список громадян, яким передано у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства згідно рішення Поберезької сільської ради від 30.12.1993 року. В пункті 38 додатку до цього рішення зазначено його, а також вказано, що йому надано 0,74 га землі.

У 2016 році він дізнався, що на підставі рішення Поберезької сільської ради №29 від 30.12.1993 року державний акт на право приватної власності на землю площею 0,78 га для індивідуального житлового будівництва та ведення особистого підсобного господарства видано ОСОБА_2

Посилаючись на те, що державний акт виданий відповідачці без будь-яких правових підстав і таким порушено його право щодо набуття земельної ділянки у власність, просив визнати вказаний державний акт недійсним.

Рішенням Тисменицького районного суду від 11 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність рішення суду.

Зазначає, що суд ухвалив оскаржуване рішення без належного з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки представник Поберезької сільської ради, який міг би пояснити підстави видачі ОСОБА_2 спірного державного акту, в судове засідання не з'явився, а заперечення, подані Поберезькою сільської радою, не містять інформації щодо обставин набуття відповідачкою права власності на земельні ділянки.

Судом не взято до уваги його пояснення про те, що 30.12.1993 року Поберезькою сільською радою не приймалося рішення щодо передачі ОСОБА_2 земельних ділянок площею 0,78 га для індивідуального житлового будівництва та ведення особистого підсобного господарства. В сільській раді відсутня заява ОСОБА_2 про передачу їй у власність земельних ділянок, натомість є подані ним заяви, копії яких містяться в матеріалах справи. Його право на отримання у власність земельних ділянок загальною площею 0,74 га підтверджено рішенням Поберезької сільської ради №514 від 30.12.2013 року, в пункті 38 додатку до якого зазначено, що йому надано 0,14 га під будівництво та 0,60 га для ведення ОСГ. Даним доказам суд не дав жодної правової оцінки.

Також суд не дав належної оцінки і самому державному акту, який не містить дати його видачі. Відповідачами надано виписку з книги реєстрації державних актів, згідно якої під номером 6 наявний запис від 25.03.1996 року про державний акт ІФ-5 ОСОБА_2, всього землі 0,78 га. Даний запис суперечить поясненням представника Поберезької сільської ради про те, що ОСОБА_2 зверталась до сільської ради із заявою про отримання земельної ділянки у власність і 25.10.1996 року рішенням Поберезької сільської ради №5 їй надано таке право. У спірному державному акті немає посилання на дане рішення сільської ради, а зазначено, що земельні ділянки передані у власність на підставі рішення №29 від 30.12.1993 року.

Апелянт стверджує, що користуючись земельними ділянками загальною площею 0,75 га, що підтверджується виписками з погосподарських книг за 1995 рік, він не відмовлявся від права користування даними земельними ділянками, вони у нього не вилучалися і фактично він продовжує використовувати вказані земельні ділянки.

На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що ним не доведено тотожності земельних ділянок, які передані йому згідно рішення Поберезької сільської ради №29 від 30.12.1993 року та земельних ділянок, які приватизовані ОСОБА_2 Про те, що земельні ділянки співпадають свідчить розмір та розташування земельних ділянок, зазначених в оскаржуваному державному акті та поданих ним заявах про передачу йому земель у приватну власність. Дана обставина не спростована і Поберезькою сільською радою.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав.

Представник Поберезької сільської ради в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено той факт, що земельні ділянки, які передані у власність ОСОБА_2 повністю або частково накладаються на земельні ділянки, відносно яких було прийнято рішення про передачу їх у власність позивачу, оскільки позивачем не було реалізовано ні рішення Поберезької сільської ради №29 від 30.12.1993 року, ні рішення Поберезької сільської ради №514 від 30.12.2013 року. Земельні ділянки для передачі позивачу у власність не формувались. Плану зовнішніх меж ділянок, як тимчасового документу, про що було зазначено в рішенні Поберезької сільської ради №29 від 30.12.1993 року, позивачем не подано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що 21.12.1993 року позивач звертався до голови Поберезької сільської ради з письмовими заявами про передачу йому у приватну власність земельних ділянок: площею 0,145 га в с. Побережжя по вул. Першотравневій, площею 0,18 га в урочищі Лужок за цвинтарем, площею 0,18 га в урочищі Лан №1 та площею 0,24 га в урочищі Лан №2 біля заправки, а всього площею 0,745 га (а.с.4, 5).

Рішенням Поберезької сільської ради №29 від 30.12.1993 року «Про передачу земель у приватну власність» громадянам села безоплатно передано у приватну власність земельні ділянки площею 438 га для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно п. 2 вказаного рішення у зв'язку з тим, що немає можливості видати державний акт на право приватної власності, громадянам села вирішено видати плани зовнішніх меж земельних ділянок, як тимчасові документи (а.с.6, 55).

Рішенням Поберезької сільської ради №514 від 30.12.2013 року затверджено список громадян, яким безоплатно передано у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства згідно з рішенням Поберезької сільської ради №29 від 30.12.1993 року.

В пункті 38 додатку до цього рішення зазначено ОСОБА_1, а також, що йому надано 0,14 га під будівництво та 0,60 га для ведення ОСГ (а.с.7-8, 51-52).

В обґрунтування позову про визнання державного акту недійсним позивач посилався на те, що такий державний акт виданий ОСОБА_2 (його колишній дружині) без будь-яких правових підстав, оскільки рішенням Поберезької сільської ради №29 від 30.12.1993 року земельні ділянки виділені йому, а не відповідачці, яка не зверталася до сільської ради із заявою про передачу їй у приватну власність земельних ділянок. Тому спірним державним актом порушено його право щодо набуття земельної ділянки у власність.

Однак, як встановлено, вказане рішення сільської ради не містить даних про надання позивачу у власність спірних земельних ділянок, плани зовнішніх меж земельних ділянок позивачем не подані, як і не подані дані про реєстрацію планів земельних ділянок у книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю чи відповідного запису у земельно-кадастрових документах як доказу права приватної власності на землю відповідно до п. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», чинного на час прийняття сільською радою рішень про передачу у власність земельних ділянок.

Посилання позивача, як на обґрунтування позовних вимог, на рішення Поберезької сільської ради від 30.12.2013 року про затвердження списку громадян, яким безоплатно передано у власність для ведення особистого підсобного господарства, в тому числі і йому 0,14 га та 0,60 га по вул. Незалежності, 15, не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що на підставі рішення Поберезької сільської ради від 25.10.1996 року №15 ОСОБА_2 набула право власності на земельні ділянки площею 0,78 га на території села Побережжя Тисменицького району Івано-Франківської області, для індивідуального житлового будівництва та ведення особистого підсобного господарства, про що їй видано державний акт на право приватної власності на землю (а. с. 3).

Згідно виписки з книги реєстрації державних актів під номером 5 міститься запис від 25.03.1996 року про реєстрацію державного акту на право власності на землю, виданого на ім'я ОСОБА_2, згідно якого їй передано у власність 0,78 га в с. Побережжя для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, а під №32 15.05.1997 року зареєстрований державний акт НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,37 га в с. Побережжя. Підстава для передачі у власність - рішення №10 від 25.02.1997 року (а.с.46-47).

Згідно ст. 22 ЗК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Статтею 23 ЗК України передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Проте дію цієї статті зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок». Пунктом 3 вказаного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, пунктом 3 названого Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що в сільській раді відсутня заява ОСОБА_2 про передачу їй у власність земельних ділянок і Поберезькою сільською радою не приймалося рішення щодо передачі їй у власність земельних ділянок площею 0,78 га для індивідуального житлового будівництва та ведення особистого підсобного господарства не заслуговують на увагу, оскільки, як було зазначено вище, рішенням Поберезької сільської ради від 25.10.1996 року №15 «Про приватизацію присадибних земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства» їй передано у власність 0,78 га земельної ділянки, видано державний акт на право власності на землю, який зареєстровано в книзі реєстрації державних актів. А зазначення у такому державного акті, як підставу його видачі, рішення Поберезької сільської ради від 30.12.1993 року, не є підставою для визнання його недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 11 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 26 лютого 2019 року.