КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 362/2680/18 Апеляційне провадження № 22-ц/824/1627/2019Головуючий у суді першої інстанції - Корнієнко С.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказувала, що зареєструвала шлюб з відповідачем 18.07.2010 у ВРАЦС Липовецького РУЮ Вінницької області, актовий запис № 22. Просила суд розірвати шлюб з тих причин, що між сторонами склались неприязні стосунки з причин різних поглядів на життя та сім'ю, у зв'язку з чим вони втратили почуття любові та поваги один до одного, тому, спроби примирення ніякого позитивного результату не дають і на думку позивача, збереження сім'ї суперечить їх, з відповідачем інтересам. Також позивач просила після розірвання шлюбу змінити її прізвище на дошлюбне «ОСОБА_5». Крім цього, позивачем заявлено вимогу про визначення місця проживання їх спільних з відповідачем дітей - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з нею (а.с. 2-5).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13.11.2018 позов задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зареєстрований 18.07.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану Липовецького районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №22. Прізвище ОСОБА_5 змінено на дошлюбне «ОСОБА_5». В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 52-53).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зокрема, вказувала на те, що суд у підготовчому судовому засіданні безпідставно проігнорував подані через канцелярію позивачем та відповідачем документи - заяву про збільшення позовних вимог та заяву відповідача про надання трьохмісячного строку на примирення та у порушення ст. 200 ЦПК України, без повного визнання відповідачем позову, у підготовчому засіданні без призначення судового засідання до розгляду справи по суті, без надання сторонами пояснень по справі ухвалив рішення, яким позов задовольнив частково, відмовивши у задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей разом з матір'ю. Підставою для відмови у задоволенні даних вимог суд зазначив лише не подання позивачем відповідного висновку органу опіки і піклування, що не відповідає вимогам закону (а.с. 61-72).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.12.2018 відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 147-148).

У визначений судом строк від учасників справи відзивів не надійшло.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.12.2018 справу призначено до розгляду (а.с. 151).

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення позивача та її представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині розірвання шлюбу рішення сторонами не оскаржено.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визначення місця проживання дітей суд виходив з того, що позивачем не надано доказів доцільності визначення місця проживання дітей разом з матір'ю, зокрема відповідного висновку органу опіки і піклування.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком суду, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 18.07.2010 було зареєстровано шлюб у ВРАЦС Липовецького РУЮ Вінницької області, актовий запис № 22, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с.5).

Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15, 16).

Оскаржуваним рішенням суду шлюб між сторонами розірвано і в цій частині рішення суду ними не оскаржено.

На запит суду апеляційної інстанції було надано висновок Служби у справах дітей та сім'ї Васильківської міської ради Київської області від 14.02.2019 № 63/01-12 про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 ОСОБА_8 разом з матір'ю ОСОБА_5, в якому вказано, що ОСОБА_5 разом з дітьми зареєстровані та проживають разом за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 працює в Державному науково-дослідному інституті з лабораторії діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи на посаді заступника завідувача відділу-лікарем ветеринарної медицини науково-дослідного відділу з визначення ГМО. Згідно довідки № 76 від 15.08.2018 року її дохід за період з 01.02.2018 по 31.07.2018 становив 100 822,36 грн. За місцем роботи характеризується позитивно.

Службою у справах дітей та сім'ї Васильківської міської ради Київської області обстежено умови проживання малолітніх дітей та встановлено, що вони відповідають санітарно-гігієнічним вимогам.

Згідно акту оцінки потреб сім'ї, складеного Васильківським міським центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді 13.02.2019, діти доглянуті, забезпечені одягом, продуктами харчування, мають окремі місця для сну, виконання домашніх завдань.

Мати належно виконує свої батьківські обов'язки, має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю, не виявлено. Батько дітей з сім'єю не проживає, з дітьми та матір'ю дітей не спілкується, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає.

Питання щодо надання висновку про визначення місця проживання дітей розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Васильківської міської ради за участю батька та матері. Заслухавши обох батьків, проаналізувавши надані документи, комісія вирішила визначити місце проживання дітей разом з матір'ю.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Також, ст. 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Слід зазначити, що не дивлячись на неможливість з'ясування судом думки дітей щодо проживання з батьком або матір'ю, в даному випадку судом не встановлено підстав визначених законом, які б унеможливлювали проживання дітей з матір'ю.

Відповідно до ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Разом з цим, декларація прав дитини від 20.11.1959 містить принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації, тобто перевага надається матері.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснив, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

З огляду на зазначені норми закону та враховуючи фактичні обставини справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що мати здійснює належний догляд за дітьми, турбується про них та забезпечує належний розвиток і виховання дітей. Обставин, за яких діти не могли б проживати з матір'ю судом не встановлено.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції, у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню в частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей з ухваленням нового рішення у цій частині про задоволення позову.

Вимоги апеляційної скарги про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції не узгоджуються з нормами процесуального закону, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_5 було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви про визначення місця проживання дітей в розмірі 704,80 грн. (а.с. 93) та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 056 грн. (а.с. 73).

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, вказана сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 370, 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Баланчук Ірини Степанівни на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дітей - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Баланчук Ірини Степанівни до Баланчука Андрія Миколайовича про визначення місця проживання дітей - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 з матір'ю ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (12.06.184 р.н., зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 056 (одна тисяча п'ятдесят шість) грн. 00 коп.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року в частині розірвання шлюбу - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 01 березня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва