Постанова

Іменем України

30 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 752/4618/15-ц

провадження № 61-12985св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року у складі судді Мирошниченко О. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Поливач Л. Д., Шахової О. В.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про зобов'язання звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що сторони у справі є співвласниками земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2004 року, серед іншого, сторонам виділено у користування по 1/2 частині вказаної земельної ділянки, загальною площею по 424,8 кв. м, а частину земельної ділянки, площею 48,5 кв. м, виділено для загального користування.

Позивач зазначала, що ОСОБА_5 самовільно зайняла та здійснила прибудову на належній їй частині земельної ділянки, а також на частині земельної ділянки, що перебуває у загальному користуванні.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд зобов'язати ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1, кадастровий номер :79:249:0047; відновити стан частини зайнятої земельної ділянки, кадастровий номер :79:249:0047, шляхом знесення за власний рахунок самовільно збудованих об'єктів нерухомого майна та відновлення паркану між частинами земельної ділянки по межі, визначеній рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2004 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суду не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт самовільного зайняття відповідачем частини земельної ділянки, виділеної в користування позивача, а також тієї частини земельної ділянки, яка виділена у спільне користування сторін, отже позивачем не доведено порушення її права відповідачем в результаті здійснення самочинного будівництва та самовільного захоплення земельної ділянки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем не подано достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач самовільно зайняла та здійснила прибудову на належній їй частині земельної ділянки, а також на частині земельної ділянки, що перебуває у загальному користуванні. Доводи апеляційної скарги визнані необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норма матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди надали неправильну оцінку доказам, дійшли необґрунтованих висновків про недоведеність позовних вимог. Заявник вважає, що письмовими доказами та висновком експерта доведено, що площа земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні, зменшилась внаслідок того, що відповідач здійснила самочинну добудову житлового будинку та реконструкцію гаража, і ці обставини залишись поза увагою судів.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

12 квітня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 133955, виданого 22 травня 2006 року головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_4 є власником 1/2 від 0,0790 га частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :79:249:0047. Власником іншої 1/2 частини зазначеної земельної ділянки є відповідач ОСОБА_5

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2004 року у справі № 2-84/2 здійснено поділ жилого будинку АДРЕСА_1 відповідно до якого сторонам виділено у володіння по 1/2 частині вказаного будинку. Визначено порядок користування земельною ділянкою, що розташована за тією ж адресою, по додатковому варіанту висновку № 6158 судової будівельно-технічної експертизи від 22 грудня 2003 року, згідно якого виділено в користування ОСОБА_5 земельну ділянку, загальною площею 424,8 кв. м, а ОСОБА_4 - земельну ділянку, площею 424,8 кв. м, земельну ділянку площею 48,5 кв. м залишено в загальному користуванні.

У відповідності до висновку експерта, складеного за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 5192/16-43/9931/17-43 від 30 червня 2017 року, розбіжність між площею земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка зазначена у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2004 року (898 кв. м), та площею земельної ділянки по фактичному користуванню співвласників ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (796 кв. м) становить 102 кв. м.

Станом на 03 лютого 2004 року площа земельної ділянки (898 кв.м) по АДРЕСА_1 складається з: площі земельної ділянки (706 кв. м), яка була зазначена у свідоцтві про право на спадщину за законом від 13 грудня 1996 року; площі земельної ділянки (192 кв. м), яка відноситься до самочинного захоплення.

Площа забудови по фактичному користуванню частини житлового будинку, що знаходиться у користуванні ОСОБА_5, становить 69 кв. м, площа забудови під гаражем «Г» становить 70,8 кв. м, вбиральня «Б» та сарай «В» - демонтовані.

Площа забудови по фактичному користуванню частини житлового будинку, що знаходиться у користуванні ОСОБА_4, становить 104,8 кв. м.

В зв'язку з тим, що план земельної ділянки по АДРЕСА_1, на підставі якого проводилось дослідження земельної ділянки та було винесено рішення Голосіївського районного суду м. Києва у частині порядку користування земельною ділянкою від 03 лютого 2004 року, не містить координат поворотних точок та довжин ліній, провести дослідження методом накладання площі фактичної земельної ділянки та площі земельної ділянки, яка прийнята у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2004 року у цивільній справі № 2-84/2, не вбачається за можливе.

Визначити на теперішній час у якій частині земельної ділянки по АДРЕСА_1 була збільшена площа земельної ділянки розміром 102 кв. м та чи відноситься ця площа до земель самочинного захоплення або земельна ділянка була виділена співвласникам для користування, не вбачається за можливе.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Стаття 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першої статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

У відповідності до статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Негаторний позов пред'являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України в разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази та висновок експерта у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту самовільного зайняття відповідачем частини земельної ділянки, виділеної рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2004 року в користування позивача, а також тієї частини земельної ділянки, яка виділена у спільне користування сторін, отже і недоведеність факту порушення відповідачем прав позивача в результаті здійснення самочинного будівництва чи самовільного захоплення земельної ділянки.

Доводи касаційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції, не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року є такими, що винесені з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович