РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18165/18

пр. № 2/759/2454/19

23 вересня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Шум Л.М.

за участю секретаря: Прокопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особи: ОСОБА_7 , Відділ з питань реєстрації місця проживання (перебування) Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що він є наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1 згідно ордеру на житлове приміщення № 137428, виданого на підставі рішення № 430 виконавчого комітету Подільської районної ради в м. Києві від 15.06.1970 року.

Зазначена квартира належить до державного житлового фонду і складається із трьох кімнат. Загальна площа складає 60,1 + 2,00 кв.м, а житлова площа 42,4 кв.м

У квартирі зареєстровані:

ОСОБА_8 - власник особового рахунку;

ОСОБА_7 - син;

ОСОБА_2 - дружина сина;

ОСОБА_3 - онук;

ОСОБА_4 - онука;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - правнучка;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - правнук.

Позивач зазначив, що відповідачі ОСОБА_4 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , з часу реєстрації в квартирі не проживають, нею не користуються, комунальні послуги не сплачують, ніяких речей їх у квартирі немає.

Позивач, як людина похилого віку та інвалід 2 групи, змушений нести додаткові витрати та сплачувати комунальні послуги за осіб, які не проживають у спірній квартирі.

Також, він не має можливості оформити субсидію, через те, що нормами діючого законодавства враховуються кількість зареєстрованих осіб та отриманий ними дохід.

Приймаючи до уваги те, що дані відповідачі не користуються житловим приміщенням протягом тривалого часу та з урахуванням норм ст.ст. 71, 72 ЖК України, позивач просив позов задовольнити та визнати ОСОБА_4 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Крім того, як зазначив позивач, у квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , які систематично порушують правила співжиття та своєю поведінкою створюють для позивача неможливі умови для спільного проживання й користування квартирою. Поведінка відповідачів по відношенню до позивача, призводить до погіршення стану його здоров`я. Він змушений звертатися до правоохоронних органів за захистом свого порушеного права.

Відповідно до вимог ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК України позивач просить суд виселити із житлового приміщення відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою суду від 21.11.2018 р. відкрито провадження по справі ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення.

23.09.2019 р. проведено підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судове засідання за згодою сторін.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідачі та її представник, третя особа у судовому засіданні 23.09.2019 року проти позову заперечували, зазначивши, що відповідачі ОСОБА_4 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 постійно проживають у спірній квартирі, що підтверджується актом про проживання № 212 від 27 березня 2019 року, сплачують комунальні послуги. До того ж, відповідачі не створюють позивачеві неможливі умови для спільного проживання й користування квартирою. Проте, відповідачів судовому засіданні зазначили, що між ними та позивачем існують напружені відносини, оскільки позивач не бажає проживати з ними разом та будь-яким способом намагається висилити їх із спірної квартирі.

Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі представлених доказів, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1 згідно ордеру на житлове приміщення № 137428, виданого на підставі рішення № 430 виконавчого комітету Подільської районної ради від 15.06.1970 року (а.с.6). Квартира була надана позивачеві на склад сім`ї 3 чоловіка: дружина та двох дітей, ОСОБА_9 та ОСОБА_7

Зазначена квартира належить до державного житлового фонду і складається із трьох кімнат. Загальна площа складає 60,1 + 2,00 кв.м, а житлова площа 42,4 кв.м (а.с.7,8).

Відповідно до довідки форми № 3 від 04 лютого 2017 року(а.с.9) станом на теперішний час у квартирі зареєстровані як члени сім`ї наймача:

ОСОБА_8 - власник особового рахунку;

ОСОБА_7 - син;

ОСОБА_2 - дружина сина;

ОСОБА_3 - онук;

ОСОБА_4 - онука;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - правнучка;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - правнук.

Факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві від 15.11.2018 р. (а.с.19-23).

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснює застосування ст. 71 ЖК у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В підтвердження відсутності відповідачів ОСОБА_4 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у спірному житловому приміщенні позивачем не надано суду жодного доказу щодо відсутності відповідачів в квартирі АДРЕСА_1 понад шість місяців.

В той же час, відповідач ОСОБА_4 надала суду акт № 212 від 27 березня 2019 року, виданий ЖЄД № 4 КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" про постійне проживання її та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 за місцем реєстрації (а.с.73).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Жодних доказів на підтвердження факту відсутності відповідачів ОСОБА_4 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у житловому приміщенні за зазначеною адресою понад встановленого ч. 1 ст. 71 ЖК України, позивачем або його представником суду не надано.

Суд також знаходить необґрунтованими позовні вимоги позивача щодо виселення із житлового приміщення відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Так, ч. 1 ст. 116 ЖК України зазначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не з призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винним на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

На підтвердження систематичного порушення відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_1 правил соціального співжиття у спільному житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 , представник позивача надав суду наступні докази:

- усне звернення ОСОБА_1 від 16.10.2018 року до Київської місцевої прокуратури з проханням вжити заході, спрямовані на виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_7 .. його дружини ОСОБА_2 , онуків ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та правнуків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (а.с.10);

- відповідь Київської міської прокуратури № 8 від 18.10.2018 року за № 37-40-16, в якому ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися до Центру вторинної правової допомоги (а.с.11);

- інформацію Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві щодо заяв та викликів нарядів поліції ОСОБА_1 за АДРЕСА_2 (а.с.58-60);

- лист Київської міської прокуратури № 8 від 16.11.2018 року за № 37-40-16 про надходження звернень ОСОБА_1 про порушення його прав з боку осіб, зареєстрованих разом з ним у квартирі АДРЕСА_1 протягом 2014 - 2018 років (а.с.62).

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" (з відповідними змінами на підставі ППВСУ № 13 від 25.12.1992) зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

В той же час, позивач та його представник не надали суду доказів на підтвердження факту застосування до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 жодних заходів попередження або громадського впливу та дані заходи не дали позитивних результатів.

Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві…" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)".

Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-яких інших доказів систематичного порушення правил соціального співжиття відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , які роблять неможливим для позивача ОСОБА_1 проживання з ними в одній квартирі, судом не добуто.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п/п 2 ч. 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі вищевикладеного, відповідно ст. ст. 71, 72, 116 ЖК України, та керуючись ст. ст. 13, 81, 258, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особи: ОСОБА_7 , Відділ з питань реєстрації місця проживання (перебування) Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя: Л.М.Шум