КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/520/250/19
УХВАЛА

27.02.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С .

за участю секретаря - Шевчук В.О .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

16.11.2018року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її - ОСОБА_1 користь грошові кошти в розмірі 28 160,00грн. в якості повернення авансу за договором про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку від 25.12.2016року, укладеного між ОСОБА_2 та нею - ОСОБА_1, а також витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С .

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С . від 22.12.2018року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні судом було встановлено, що позивач - ОСОБА_1 з 21.08.2000 року зареєстрована як фізична особа - підприємець, відповідач - ОСОБА_2 з 20.10.2003 року також зареєстрований як фізична особа - підприємець.

У судовому засіданні 27.02.2019року представник позивача питання щодо можливості розгляду даної справи Київським районним судом м. Одеси залишив на розсуд суду.

У судовому засіданні 27.02.2019року представник відповідача питання щодо можливості розгляду даної справи Київським районним судом м. Одеси залишив на розсуд суду.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що провадження у справі слід закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України, та роз`яснити позивачу його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства, виходячи з наступного.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивач - ОСОБА_1 з 21.08.2000 року зареєстрована як фізична особа - підприємець.

Відповідач - ОСОБА_2 з 20.10.2003 року також зареєстрований як фізична особа - підприємець.

З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2016року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку.

Умови даного договору передбачають також, що продавець здає даний об`єкт в оренду орендарю та отримує орендну плату за нього.

За своїми ознаками вказаний договір є господарським договором.

Предметом розгляду справи є стягнення грошових коштів в якості повернення авансу за договором про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку від 25.12.2016року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Наявність укладеного між сторонами договору про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку свідчить про господарсько-правовий характер відносин між сторонами у справі.

Таким чином, аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник з приводу стягнення грошових коштів за договором про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку, який за своїми ознаками є господарським договором, яким було опосередковано зобов`язальні правовідносини сторін спору.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що у даному випадку спір виник між суб`єктами підприємницької діяльністю (фізичними особами - підприємцями) з приводу договору про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку, який за своїми ознаками є господарським договором, у зв`язку з чим, даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи правовий статус суб`єктного складу учасників справи як суб`єктів господарювання, характер спірних правовідносин та предмет позовних вимог, вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, що виключає його розгляд в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим, на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України, провадження у справі №520/17970/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості підлягає закриттю.

Одночасно суд роз`яснює позивачу його право звернутися до господарського суду з позовною заявою в порядку господарського судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі №520/17970/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - закрити.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 04.03.2019 року.

Суддя Петренко В. С.