КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 761/7953/19

провадження № 22-ц/824/12625/2019

26 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Примушку О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року в складі судді Савицького О. А.,

встановив:

22.02.2019 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 123 995,62 грн, з яких - 118 222,44 грн - заборгованість за договором ( сума, що перевищує розмір заборгованості позичальника перед іпотекодержателем за договором позики; 3 215, 64 грн - витрати від інфляції відповідно до індексу інфляції, розрахованого на термін прострочення; 2 555,54 грн - 3% річних від простроченої суми.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та ОСОБА_2 був укладений договір позики від 23.08.2017 року, за яким вона позичила у останньої 381 775, 56 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між нею та відповідачем був укладений договір іпотеки від 23.08.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. за реєстровим №1984, за яким вона передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Її життєва ситуація не дозволила повернути позичені гроші протягом одного місяця з дня їх отримання.

Отримавши повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, вона не заперечувала проти продажу відповідачем предмету іпотеки третій особі для погашення боргу, оскільки відповідач запевнила, що після продажу квартири одразу поверне різницю, що перевищує розмір заборгованості, а її мати зможе продовжувати проживати в квартирі до того часу, поки вона не отримає гроші.

04.06.2019 року відповідачем було відчужено належну їй квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3

Продаж квартири відбувся за ціною, що значно перевищує суму коштів, яку вона отримала в борг від відповідача.

Відповідно до п. 10 договору купівлі-продажу квартири продавець зобов`язаний повернути ОСОБА_1 суму, що перевищує розмір заборгованості позичальника перед іпотекодержателем за договором позики.

Оскільки відповідач не повернула їй різницю від продажу квартири та сумою боргу, просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що оскаржуване рішення суду винесено з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, невірним дослідженням та оцінкою доказів.

Зазначила, що отримавши 22.03.2018 повідомлення від відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, вона не заперечувала проти продажу квартири третій особі для погашення боргу, оскільки відповідач запевнила її , що після продажу квартири одразу поверне їй різницю, що перевищує розмір заборгованості за договором позики, за яку вона придбає альтернативне житло для себе та матері.

При направленні письмової вимоги відповідач вказала загальну суму заборгованості - 381 755,56 грн, яка була нею визнана. Відповідно до п.4 ст.36 Закону України "Про іпотеку" після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Про існування заборгованості за договором позики відповідач починає говорити лише 26.09.2019 під час судового засідання, що вказує на протиправність дій відповідача. Крім цього, судом першої інстанції не було застосовано ст.258 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу надано не було.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Фернега І. В. апеляційну скаргу підтримали та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 серпня 2017 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого позичальник позичила у позикодавця 381 775, 56 грн, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становило еквівалент 15 000 доларів США та зобов`язалась повернути борг до дванадцятої години ранку 23 вересня 2017 року. У разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення починаючи з шостого дня.

З метою забезпечення взятого позичальником зобов`язання за договором позики, 23 серпня 2017 року між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О.

Відповідно до умов вказаного договору в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 . Квартира двокімнатна, житловою площею - 30,3 кв.м., загальною площею - 50,8 кв.м.

У визначений в договорі строк зобов`язання з повернення позики виконано не було.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 20 березня 2018 року ОСОБА_1 отримала заяву-вимогу від ОСОБА_2 , в якій остання зобов`язала її сплатити згідно з договором позики від 23.08.2017 суму в розмірі 381 775,56 грн, що на день укладення договору за курсом НБУ становила еквівалент 15 000 доларів США, протягом 31 календарного дня з моменту отримання даного листа. У випадку невиконання або несвоєчасного виконання цієї вимоги ОСОБА_2 буде змушена діяти згідно з пунктами 5.4.4 та п.6.1.2 договору іпотеки в рамках чинного законодавства України, в тому числі від свого імені продати за ціною, визначеною експертом, предмет іпотеки третім особам і спрямувати отримані кошті на задоволення своїх вимог.

22 березня 2018 року ОСОБА_1 нотаріально посвідчила заяву, в якій повідомила про визнання нею боргу, вказаного в заяві-вимозі, та про неможливість його оплатити. Остання не заперечувала проти застосування ОСОБА_2 всіх передбачених договором іпотеки засобів, форм, способів тощо для задоволення її вимог іпотекодержателя/позикодавця (а.с.42).

04 червня 2018 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (предмет іпотеки). Продаж квартири вчинено за 500 000 грн.

За умовами вказаного договору ОСОБА_2 зобов`язалась повернути ОСОБА_1 суму, що перевищує розмір заборгованості позичальника перед іпотекодержателем за договором позики ( п.10 договору).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Свого обов`язку з повернення суми, що перевищує розмір заборгованості позичальника перед іпотекодержателем за договором позики після продажу предмета іпотеки ОСОБА_2 не виконала.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення різниці між розміром заборгованості та суми, за яку було продано предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що крім основної заборгованості, існують штрафні санкції, які виникли внаслідок прострочення термінів повернення позики, а саме інфляційних втрат за березень і квітень 2018 року та неустойки в розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення виплати, що складає 259 607, 68 грн, що підтверджується наданим відповідачем розрахунком у відзиві на позовну заяву, а тому загальна сума боргу позивача перед відповідачем перевищує вартість проданої квартири.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що у вимозі іпотекодавця повинні бути зазначені всі складові порушеного зобов`язання, а іпотекодавець протягом тридцяти днів має право погасити зазначену заборгованість, визнати її або оспорити у встановленому законом порядку.

Як пояснила відповідач в судовому засіданні, її письмова вимога про усунення боржником порушення стосувалась лише суми основної боргу за договором позики - 381 775, 56 грн. При цьому вона відмовилась від будь-яких штрафних санкцій до боржника. До моменту звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання - продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки іншій особі на підставі договору купівлі-продажу, вона жодних штрафних санкцій до позивача не висувала.

Позивач підтвердила, що головною умовою надання нею згоди за врегулювання спірних питань в позасудовий спосіб була домовленість про те, що за рахунок предмета іпотеки буде задоволена вимога по основному зобов`язанню - повернення позики в сумі 381 775, 56 грн, а решта грошових коштів від продажу майна буде їй повернута.

Відповідач у письмовій вимозі до боржника зазначила тільки основну суму боргу, з якою позивач погодилась і не заперечувала проти продажу предмета іпотеки іншій особі саме для задоволення погашення цієї заборгованості.

Вчинені сторонами дії свідчать про те, що позивач мала законні сподівання на добросовісність дій відповідача щодо вчинення останньою відповідного розрахунку за наслідками укладення договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

З огляду на визнані сторонами обставини відмови від штрафних санкцій, в тому числі по сплаті неустойки, на момент укладення договору купівлі-продажу, подальші вимоги позикодавця щодо їх стягнення не могли бути враховані при розподілі коштів за наслідками реалізації предмета іпотеки.

Судом першої інстанції було неповно з`ясовані обставини справи, не надано належної правової оцінки доводам та запереченням сторін, зібраним у справі доказам, не встановлено на їх основі дійсні обставини справи, вирішено спір з порушенням вимог матеріального і процесуального права, що дає підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення позову, стягнення з відповідача на користь позивача різниці між продажем квартири за ціною 500 000 грн та сумою заборгованості за договором позики - 381 775,56 грн, що становить 118 222, 44 грн.

За встановлених судом обставин задоволення позову відповідатиме одному із основних завдань цивільного судочинства - справедливості ( ч.1 ст.2 ЦПК України), а також таким засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, сума інфляційних збитків від суми заборгованості за період з 04.06.2018 по 21.02.209 становить 3 215, 64 грн, 3% річних - 2 555,54 грн.

З наданим позивачем розрахунком відповідач погодилась.

З огляду на те, що відповідачем станом на 21.02.2019 р. не було виконано грошове зобов`язання з повернення суми коштів, що перевищували розмір заборгованості, позовні вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми на загальну суму 123 995, 62 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За частиною 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову в сумі 1 239,96 грн та за подання апеляційної скарги - 1 859,94 грн, всього 3 099,90 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року скасувати.

Постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 123 995 грн 62 коп. та повернення судових витрат у розмірі 3 099 грн 90 коп., а всього на загальну суму 127 095 грн 52 коп. (сто двадцять сім тисяч дев`яносто п`ять гривень п`ятдесят дві копійки).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк