Провадження №2/200/4396/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 року Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді - Томаша В.І.,

при секретарі - Башмаковій В.В.,

розглянув в порядку спрощеного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку», -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулися до суду з вказаним позовом і просять суд усунути їм перешкоди в користуванні власністю, а саме, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

В судове засідання позивач не з'явилась, але її представник, адвокат Чіп Я. М. надав суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не надав.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Судом встановлено,що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу квартири від 23 квітня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та позивачем, ОСОБА_1 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1.

Таким чином,з цього часу позивач набув право володіння, користування та розпорядження належним їм майном.

Відповідач є донькою позивачки, що підтверджується довідкою про склад сім`ї за № 20487 від 01.12.2018 року.

Відповідач не має жодних законних прав на вказану квартиру, в тому числі права користування та розпорядження, оскільки відповідно договору купівлі - продажу квартири від 23 квітня 2007 року квартира є особистою приватною власністю позивача.

Факт реєстрації відповідача у ній порушує права позивача, як власника, та це створює для нього відповідні незручності, які обмежують їх права вільного володіння, користування та розпорядження належним їм майном. Зокрема, На протязі останніх трьох років, відповідачка по справі у вказаній квартирі не проживає, особистих речей не має, квартирою, як житловою площею, не цікавиться, не приймає участі у її утриманні, комунальні послуги не сплачує. Квартира передана власником (позивачем) у тимчасове користування орендарям.

Судом встановлено,що на момент звернення позивача до нього зданим позовом відповідач фактично не проживає в квартирі, встановити його дійсне місце знаходження не видається за можливе.

Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом доказами, а саме Актом мешканців квартир АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 від 08.11.2018 року, відповіддю на адвокатський запит від Правління ЖБК «Домна - 100» за № 5 від 04.11.2018 року, договором оренди нерухомого майна від 03.02.2018 року

Так, відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

За змістом ст. 383 ЦК України, ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Нормою ст.72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Таким чином, діючим законодавством України закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист прав власності закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, навіть, якщо ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5, - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української РСР; ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386Цивільного кодексу України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання втратившим права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України"Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації в цій квартирі. Тому позивачам потрібно усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування ним.

Нормами ст. 2, 3ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, а тому суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в сумі 704,8 грн.

Керуючись ст. ст. 317, 321, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 259 263, 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку» - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 - днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Бабушкінського

районного суду В.І.Томаш