Справа № 147/1225/17
Провадження № 6/127/109/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м.Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т.П.,

при секретарі судового засідання Коваленко Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці подання головного державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобовязань ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Головний державний виконавець Староміського ВДВС м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_1 звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 Дане подання мотивоване тим, що на виконанні відділу знаходиться зведене виконавче провадження №57808960 з примусового виконання двох виконавчих документів, за якими відкрито виконавчі провадження (№56645223 та №56645125) про стягнення з ОСОБА_2 коштів на користь фізичних осіб. Заявник повідомив, що боржник вимоги не виконує, заборгованість погашена лише частково, державним виконавцем вжиті заходи з примусового їх виконання, однак рішення суду не виконані, заборгованість в цілому залишається непогашеною. У звязку із викладеним, просить тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_2.

У судовому засіданні заявник подання підтримала, просила його задовольнити.

Дослідивши матеріали подання, суд дійшов висновку, що подання задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що на виконанні в Староміському відділі державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області знаходиться зведене виконавче провадження №57808960, до складу якого входить два виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих документів відносно боржника ОСОБА_2, а саме:

- виконавчого листа №147/1225/17 від 04.06.2018 року, виданого Тростянецьким районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн, витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн, витрат по сплаті судового збору в сумі 1600,00 грн (виконавче провадження №56645223 відкрите 21.06.2018 року);

- виконавчого листа №147/1225/17 від 04.06.2018 року, виданого Тростянецьким районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 80000,00 грн, витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн, витрат по сплаті судового збору в сумі 1600,00 грн (виконавче провадження №56645125 відкрите 21.06.2018 року).

Боржником здійснені останні виплати на користь ОСОБА_3 на суму 800,00 грн., про що вказує державний виконавець, в цілому боржником на користь ОСОБА_3 сплачено 1800,00 грн, а на користь ОСОБА_4 - 1400,00 грн. В межах виконавчого провадження державним виконавцем здійснювалася перевірка майнового стану боржника, однак майна не виявлено. Постановою державного виконавця від 27.11.2018 року накладено арешт на все майно.

Боржник зявлявся до ВДВС та надав пояснення з приводу виконання своїх зобовязань, вказуючи на незначний розмір доходу та сплату боргу по мірі можливості (пояснення від 21.08.2018 року, від 21.01.2019 року та від 18.02.2019 року). 18.02.2019 року боржник отримав памятку про права обовязки у виконавчому провадженні з розясненням звернутися до територіального органу Державної служби зайнятості з приводу сприяння в пошуку роботи.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, має право звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішенням про стягнення періодичних платежів.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є не тільки наявність невиконаних зобовязань, але і ухилення від їх виконання.

Виходячи з аналізу вказаних норм, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника судом можливе лише при встановленні умислу боржника на злісне ухилення від виконання ним свого обовязку. Тобто, законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобовязань, а за ухилення від їх виконання, тобто за будь-які свідомі діяння боржника, спрямовані на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochevv.Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у звязку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Отже, право на звернення до суду із поданням про обмеження боржника в праві виїзду за межі України виникає в державного виконавця лише у випадку доведення і обґрунтування факту умисного ухилення останнього від виконання своїх зобовязань.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили факт ухилення ОСОБА_2 від виконання зобовязань, покладених на боржника рішенням суду. Сам факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником зобовязання самостійно в повному обсязі не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовими рішеннями обовязків. Відсутність доходів, не встановлення державним виконавцем наявності майна зареєстрованого за боржником не свідчить про умисел в невиконанні рішення суду. Крім того, суд звертає увагу, що боржник зявляється на виклики державного виконавця, надає свої пояснення з приводу виконання рішення, а також сплатив певну, хоча і незначну, суму коштів.

Тому, за поданої сукупності доказів та за відсутності належних доказів щодо умисного ухилення боржника від виконання обовязків, не вбачається достатніх підстав для прийняття рішення про тимчасове обмеження в правах, передбачених ст. 33 Конституції України, ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України»,ст.260, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні подання головного державного виконавця Староміського відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: