Провадження № 4-с/201/23/2019
УХВАЛА

26 лютого 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Дніпрі скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа: державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 про визнання повернення ухвали суду неправомірним та зобовязання відкрити виконавче провадження,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 28 січня 2019 року надійшла скарга ОСОБА_1, де заінтересованою особою є державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2, у якій заявник просить визнати повернення ухвали суду неправомірним і зобовязати субєкт оскарження відкрити виконавче провадження за ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2018 року у справі № 201/11542/18.

В обґрунтування скарги зазначено, що повідомленням від 13 листопада 2018 року № 02133/17734, яке було вручено заявнику 22 січня 2019 року, субєкт оскарження повернув виконавчий документ ухвалу суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 201/11542/18 про забезпечення доказів у звязку з його невідповідністю ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в ухвалі суду не зазначена адреса боржника та його ЄДРПОУ. Такі дії державного виконавця заявник вважає протиправними та незаконними. Так заявник посилається на те, що державний виконавець неправильно застосував положення закону, оскільки п.п. 3 і 4 містять застереження щодо свого застосування «за наявності». Крім того, застосовані положення закону, суперечать положенням норм вищої сили щодо обовязковості судових рішень для всіх органів влади та службових осіб. На думку заявника державний виконавець був зобовязаний керуватися вимогою ст. 10 ЦК України щодо переваги положень міжнародних зобовязань над законодавством України при наявності суперечності між ними.

Заявник ОСОБА_1 надав до суду заяв про розгляд справи без його участі, скаргу підтримав у повному обсязі.

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про день, час ті місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Частиною 2 статті 450 ЦПК України визначено, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Частиною 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2018 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви до суду. Витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розрахунок пенсії ОСОБА_1, здійснений відповідно до рішення суду від 30 березня 2018 року у справі №201/15382/16-ц.

13 листопада 2018 року повідомленням держаного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 ухвала № 201/11542/18 від 29 жовтня 2018 року про витребування від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розрахунок пенсії ОСОБА_1, здійснений відповідно до рішення суду від 30 березня 2018 року у справі № 201/15382/16-ц, повернуто без прийняття до виконання на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з тим, що у виконавчому документі не зазначено місцезнаходження боржника та стягувача, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань боржника, строк предявлення рішення до виконання.

Статтею 448 ЦПК України визначено, що скарга подається до суду, який видав виконавчий документ. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

За приписами ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З матеріалів справи вбачається, що підставою звернення стягувача зі скаргою на дії державного виконавця стало отримане ним повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання від 13 листопада 2018 року з підстави, передбаченої п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положення п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Відповідно до п. 3, 4, 7 ч. 1 ст. 4 зазначеного закону у виконавчому документі зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, імя та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); строк предявлення рішення до виконання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 471/283/17-ц від 22 серпня 2018 року частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-62цс14 від 25 червня 2014 року, ч. 1 ст. 18 Закону № 606-ХІV містить вимоги до виконавчого документа, у якому, зокрема, має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону в разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 цього ж Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Разом із тим п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-ХІV надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну. Тому відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови у відкритті державним виконавцем виконавчого провадження.

Верховним Судом України було проаналізовано попередню редакцію Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року). Однак, узгоджується така позиція ВСУ і з положеннями Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (у чинній редакції). Так, положення статті 18 передбачають, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Пунктом 3 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України при набранні рішенням законної сили, воно є обов'язковим до виконання на всій території України, а державна виконавча служба, як єдиний орган примусового виконання, зобов'язана прийняти всі необхідні заходи для його виконання.

Таким чином, відсутність у виконавчому листі (документі) відомостей про дату народження боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків та його паспортні дані не є підставою для повернення державним виконавцем виконавчих документів без прийняття до виконання, а діючий Закон України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця вживати усілякі заходи для захисту інтересів стягувача, виконувати свою роботу своєчасно, неупереджено та ефективно, що надає йому право самостійно одержувати інформацію для проведення виконавчих дій.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» (із змінами від 03 червня 2016 року): 1. Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. 2. При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України, законами України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо».

Окрім того, необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини в рішенні Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Як вбачається з наведеного рішення Європейського суду з прав людини, під правовим пуризмом розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок. Разом з тим, вбачаться помилковим «пов'язувати» сферу прояву даного явища суто з принципом правової визначеності, оскільки надмірний «формалізм» може мати місце й в інших випадках, порушуючи право на справедливий судовий розгляд. Тобто під правовим пуризмом слід розуміти надмірно формальне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд. При цьому необхідно враховувати, з якою метою особа звертається до суду, та чи дійсно порушено право особи з огляду на положення ст. 4 ЦПК України і ст. 15 ЦК України, де зазначено, що особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права, але лише у разі його порушення, невизнання або оспорення.

З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну, а відсутність у виконавчому листі певних даних про боржника не є підставою для повернення без прийняття до виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2018 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 447, 448, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа: державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 про визнання повернення ухвали суду неправомірним та зобовязання відкрити виконавче провадження задовольнити.

Визнати неправомірним повернення ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2018 року та зобовязати державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_2 прийняти до виконання ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2018 року у справі № 201/11542/18 про витребування від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розрахунок пенсії ОСОБА_1, здійснений відповідно до рішення суду від 30 березня 2018 року у справі № 201/15382/16-ц.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.С. Федоріщев