Справа № 722/969/19
02.10.2019 року смт. Кельменці
Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Телешмана О.В.,
з участю секретаря судових засідань Дєдової В.С.,
представники позивача - ОСОБА_1 В.Ф. та ОСОБА_2 в судове засідання з`явилися,
відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання з`явився,
представник відповідача Олійник Б.О. в судове засідання з`явився,
Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Сокирянської міської ради Чернівецької області судові витрати.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Сокирянської міської ради Чернівецької області до ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради про передачу безоплатно у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, суд -
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ОСОБА_4 позов підтримав повністю та пояснив, що позивач відмовляється від частини позовних вимог, а саме:
1. Визнати незаконним п. 2 рішення Сокирянської міської ради від 22 лютого 2008 № 35/20-08 про передачу ОСОБА_3 безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,0322 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 .
Представник позивача ОСОБА_2 підтримав дану заяву ОСОБА_4
Така заява про відмову від позову обґрунтовано представниками позивача позицією Великої Палати Верховного Суду висловленою в постанові від 18.11.2019 року по справі № 183/1617/16.
По суті справи представник позивача ОСОБА_4 пояснив, що позов підтримує повністю. Спірна земельна ділянка площею 0,0322 га надана безоплатно відповідачу для ведення особистого селянського господарства і дана ділянка повністю знаходиться в прибережній смузі річки «Сокиряни». Дана обставина підтверджується листом Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ та актом обстеження спірної земельної ділянки від 14.05.2019 року. Виходячи з правового режиму, спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, тому в будь якому випадку ця земельна ділянка має бути витребувана в комунальну власність. Дана земельна ділянка відповідно до ст.60 Земельного кодексу України та ст.88 Водного кодексу України перебуває в 25 метровій захисній смузі, тому є законодавчі обмеження на дану земельну ділянку. Хоча в законодавстві відсутнє визначення річки, але це загальновідома обставина, які складові має річка. Через те, що річка проходить через трубу, вона не перестає бути річкою. Через те, що спірна земельна ділянка виділена для ведення особистого селянського господарства в межах прибережної захисної смуги вона має бути витребувана від відповідача незалежно від вини відповідача.
Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримав повністю та пояснив, що він є міським головою міста Сокиряни Чернівецької області. За його участю сесія міськради ухвалювала рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації на спірну земельну ділянку та про передачу відповідачу даної земельної ділянки у власність, цільове призначення якої було для ведення особистого селянського господарства. Також він підписав акт погодження меж спірної земельної ділянки. Річка на даній земельній ділянці протікає під землею в трубі, яка є азбестоцементною і була побудована ще у 1980 х роках. На поверхні ділянки річки немає, але все одно ця вся земельна ділянка розташована в прибережній смузі. Про цю обставину він дізнався з листа Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ в 2017 році. В 2016 році в місті сталося масове захворювання людей кишковою інфекцією, тому проводилося обстеження даної річки, в тому числі спірної земельної ділянки. При обстеженні виявилося, що у відповідача на трубі, в якій протікає річка, розташований туалет а також в дану трубу виведені каналізаційні стоки. Тому було прийнято рішення звернутися до суду з даним позовом. Позивачу не пропонувалася грошова компенсація за дану земельну ділянку або надання іншої аналогічної земельної ділянки.
Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав повністю та пояснив, що в 2007 році він придбав домогосподарство по АДРЕСА_1 . Він в установленому законом порядку звернувся до міської ради з відповідною заявою про надання йому земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Він замовив відповідну технічну документацію і погодив з усіма сусідами землекористувачами, якими були фізичні особи, межі спірної земельної ділянки. Дана земельна ділянка на поверхні немає жодних водних об`єктів. Про те, що під даною земельною ділянкою ніби то є труба, по якій протікає вода він дізнався під час виникнення даного спору з міською радою. Його ніхто не попереджав при наданні земельної ділянки про наявність перешкод для її оформлення у приватну власність. На даній земельній ділянці немає поверхневих вод. На земельній ділянці він поставив огорожу, там ростуть багаторічні дерева горіхи, тому він не міг і не повинен був знати про те, що під землею є труба, в якій тече ніби то річка. Спір з даного приводу розпочався в зв`язку з його журналістською діяльністю так як він висвітлював діяльність міської ради в зв`язку проблемою забезпечення населення міста питною водою, що не подобалось міському голові ОСОБА_2 Останній з працівниками міськради проникли незаконно на його земельну ділянку та сфабрикували якийсь акт обстеження. Його вини немає. Він не знав, що там може бути річка, так як ніякої річки на поверхні спірної земельної ділянки немає.
Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнав повністю та пояснив, що рішення про надання спірної земельної ділянки у власність відповідачу ухвалено депутатами міської ради. Ніхто з депутатів та міського голови не висловлювали жодних заперечень щодо цього, ніхто не зауважував щодо наявності на даній земельній ділянці річки. Тобто ні відповідач, ні депутати, ні міський голова на момент ухвалення спірного рішення не встановили, що дана земельна ділянка належить до земель водного фонду. Він вважає, що лист Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ не є належним доказом того факту, що на спірній земельній ділянці відповідача протікає річка. Це лише безпідставна констатація факту управління не підтверджена відповідними документами актами відповідних органів чи іншими документами, які б встановили факт наявності річки на спірній земельній ділянці відповідача. Тобто не підтверджено факт порушення відповідачем водного законодавства при передачі йому у власність спірної земельної ділянки. Також позивачем та його представниками не підтверджено порушення суспільного інтересу внаслідок дій чи бездіяльності відповідача під час використання ним спірної земельної ділянки.
Підстави позову: позов заявлений з тих підстав, що позивач незаконно надав відповідачу земельну ділянку, яка є частиною прибережної захисної смуги річки.
Судом також встановлено, що на підставі рішенням двадцятої сесії п`ятого скликання Сокирянської міської ради від 22 лютого 2008 № 35/20-08 відповідачу ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність: земельну ділянку площею 0,10 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови та земельну ділянку площею 0,0322 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням двадцятої сесії п`ятого скликання Сокирянської міської ради від 22 лютого 2008 № 35/20-08, а також дана обставина визнається сторонами.
Отже, між позивачем та відповідачем склалися правовідносини з приводу права власності на нерухоме майно земельну ділянку.
Представники позивача стверджували, що вказаний вище лист та акт є доказом тієї обставини, що на спірній земельній ділянці, належній відповідачу протікає річка.
Відповідно до п. б) ч.1 ст.121 Земельного кодексу України ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Відповідно до ч.1 ст. 125 Земельного кодексу України ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
З наданих представником позивача та представником відповідача матеріалів Технічної документації зі складання державних актів на право власності на земельні ділянки, поданих приватним науково виробничим підприємством «Геоцентр», на підставі яких ухвалювалося рішення двадцятої сесії п`ятого скликання Сокирянської міської ради від 22 лютого 2008 № 35/20-08, вбачається, що дана технічна документація розроблена на підставі даного рішення. Роботи виконувались у відповідності з вимогами нормативно технічних та правових документів. Межі земельної ділянки погоджені відповідачем із суміжними власниками та землекористувачами. Зокрема, з наявного протоколу погодження зовнішніх меж землекористування в натурі, наявного в даній технічній документації від 11.02.2008 року вбачається, що межі спірної ділянки погоджені з усіма суміжними землекористувачами, якими є фізичні особи. Даний протокол підписаний міським головою ОСОБА_2 , представником міськради та відповідачем ОСОБА_3 . З висновку про права третіх осіб на земельну ділянку обмеження в її використанні від 25.03.2008 року №209, який наявний в матеріалах справи вбачається, що обмеження у використанні земельної ділянки площею 0,0322 га відсутні. З висновку відділу містобудування та архітектури Сокирянської районної державної адміністрації Чернівецької області від 04.03.2008 року №127 про наявні обмеження на використання земельної ділянки вбачається, що земельні ділянки по АДРЕСА_1 слід використовувати згідно генплану населеного пункту. З кадастрового плану земельної ділянки площею 0,0322 га та з державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 104018 вбачається, що дана земельна ділянка межує з землекористувачами фізичними особами, з якими погоджувалися межі даної земельної ділянки.
На підставі даних документів рішенням двадцятої сесії п`ятого скликання Сокирянської міської ради від 22 лютого 2008 № 35/20-08 відповідачу ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0322 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Представники позивача в порушення ст.81,83 ЦПК України не надали суду жодних належних та допустимих доказів, що на спірній земельній ділянці відповідача на даний час чи на момент передачі йому у власність спірної земельної ділянки протікали чи знаходилися води поверхневі, зокрема водний об`єкт річка.
Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, і проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ця ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння міської ради з порушенням вимог закону, що ставить під сумнів добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів, виходячи з такого.
Такі твердження представників позивача є лише припущеннями, які не підтверджені жодними належними допустимим доказами, які б підтверджували обізнаність, чи хоча б таку можливість відповідача знати про наявність обмежень щодо отримання ним у власність спірної земельної ділянки. Аналогічну обачність мав би проявити позивач при прийнятті рішення про передачу у власність вказаної вище земельної ділянки, якщо вона перебувала в прибережній смузі річки.
Крім того, суд вважає, що відповідач не міг і не повинен був знати, що земельна ділянка, яка йому передавалася у власність може перебувати у межах прибережної захисної смуги, оскільки з оскаржуваного державного акта та Технічної документації зі складання державних актів на право власності на земельні ділянки, поданих приватним науково виробничим підприємством «Геоцентр» вбачається, що земельна ділянка відповідача межує і дані межі погоджені по всьому периметру земельної ділянки з фізичними особами. Тобто серед землекористувачів по всьому периметру спірної земельної ділянки не була Сокирянська міська рада чи Новодністровське регіональне управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ.
Крім того, в судовому засіданні сторони визнали ту обставину, що на поверхні спірної земельної ділянки відсутня річка та будь які водні об`єкти.
Так, відповідно до ст.1 Водного кодексу України води поверхневі - води різних водних об`єктів, що знаходяться на земній поверхні; водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал, а також водоносний горизонт).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд відхиляє посилання представників позивача на позицію Великої Палати Верховного Суду в справі № 469/1393/16-ц, як таку, яку слід врахувати суду, так як суд вважає, що до спірних правовідносин вказаний висновок не може бути застосований, виходячи з такого.
В даній справі Верховний Суд встановив, що відповідачі набули право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади низки рішень та наступного укладення договорів купівлі-продажу, а в даній справі відповідач набув право власності на земельну ділянку на підставі рішення органу місцевого самоврядування у межах норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам відповідно до Земельного кодексу України, чинного на момент отримання у власність спірної земельної ділянки.
Також у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду вказано, що відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Разом з тим суд вказує, що згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій».
Таким чином, суд вказує, що на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови, що встановлено п.10 «Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року № 486.
Крім того, вказані вище висновки щодо застосування норм права у вказаних вище постановах Верховного Суду стосуються поверхневих водних об`єктів, а в судовому засіданні встановлено, що на спірній земельній ділянці будь - які поверхневі водні об`єкти відсутні.
З огляду на такі встановлені обставини справи, суд відхиляє доводи та посилання представників позивача на ст. 88 Водного кодексу України, так як дана норма закону передбачає, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Оскільки на земельній ділянці відповідача відсутні поверхневі водні об`єкти, то суд вважає, що ст.88 Водного кодексу України не може бути застосована до даних правовідносин.
Суд відхиляє посилання представників позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду в справі № 183/1617/16, як таку, яку слід врахувати суду, так як суд вважає, що до спірних правовідносин вказаний висновок не може бути застосований, оскільки як в даній справі встановлено, що спірні земельні ділянки перебували у власності держави, а сільська рада незаконно вилучила ці земельні ділянки із земель лісового фонду, ввела їх у межі села та змінила цільове призначення на землі житлової та громадської забудови і в подальшому передала їх громадянам у власність.
Тому, Верховний Суд у вказаній вище постанові зазначив, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України) (п.103). Верховний Суду зазначив, що в даній справі обласна державна адміністрація як власник згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України має право на витребування від громадянина земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута у порядку безоплатної приватизації від сільської ради, що не мала права відчужувати цю ділянку. Тому повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення (п.104-106 Постанови ВПВС).
Крім того, в даній справі Верховний Суд врахував, що відповідач судові засідання у судах першої й апеляційної інстанцій не відвідувала, проти позову не заперечувала, про застосування позовної давності не заявляла. У суді першої інстанції подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, покладаючись на розсуд суду. Зазначила, що жодних документів стосовно земельної ділянки не має, нею не користується, а для розпорядження цією ділянкою після її набуття видала довіреність іншій особі, якому передала державний акт і адреси проживання якого не знає (п.109). Велика Палата Верховного Суду вважала, що відсутність у відповідача інтересу у збереженні земельної ділянки у власності, видання довіреності на розпорядження цією ділянкою особі, точної адреси місцезнаходження якої відповідач не знає, відсутність у неї заперечень проти позову та небажання брати участь у судових засіданнях характеризує певним чином ставлення відповідача до результату розгляду спору та свідчить про те, що витребування у неї земельної ділянки не становитиме надмірний тягар.(п.1010)
Тому Верховний Суд дійшов висновку, що з огляду на все викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес відповідача у збереженні права на земельну ділянку.
Також, слід зазначити, що відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України ( в редакцій чинній на момент прийняття рішення про надання у власність відповідачу спірної земельної ділянки) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України (в редакцій чинній на момент прийняття рішення про надання у власність відповідачу спірної земельної ділянки) з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.
Проте, позивач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів, що земельна ділянка відповідача перебувала в прибережній смузі річки, потічка чи струмка, тобто, що на момент надання у власність позивачу земельної ділянки та наданий час на місці даної ділянки встановлена водоохоронна зона відповідно до існуючих конкретних умов забудови, з урахуванням містобудівної документації та з урахуванням конкретних умов, що склалися.
Відповідно до наявних в справі матеріалів інвентаризації земельної ділянки, поданих приватним науково виробничим підприємством «Геоцентр» та державного акта на право власності на земельну ділянку, спірна земельна ділянка розташована в межах міста Сокиряни Чернівецької області.
Суд відхиляє доказ, наданий представником позивача у вигляді листа Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ № 193, з додатками, так як з даного документу не вбачається, що по АДРЕСА_1 протікає річка, вздовж якої у встановленому законом порядку встановлена прибережна водоохоронна смуга та акт обстеження прибережної смуги річки «Сокирянка» від 14.05.2019 року.
Даний лист з додатками та акт обстеження не є містобудівною документацією, умовами забудови чи проектом землеустрою, чи висновком експерта, які б могли підтвердили факт розташування належної позивачу земельної ділянки в прибережній смузі річки.
Також, представник позивача не надав належних та допустимих доказів, що притока річки «Сокиряни», є річкою, струмком чи потічком в розумінні Земельного кодексу України та Водного кодексу України.
Так, відповідно до ст.79 Водного кодексу України залежно від водозбірної площі басейну річки поділяються на великі, середні та малі. До великих належать річки, які розташовані у кількох географічних зонах і мають площу водозбору понад 50 тис. квадратних кілометрів. До середніх належать річки, які мають площу водозбору від 2 до 50 тис. квадратних кілометрів. До малих належать річки з площею водозбору до 2 тис. квадратних кілометрів. Для визначення масивів поверхневих та підземних вод річки України поділяються за типами згідно з методикою визначення масивів поверхневих та підземних вод.
З наданого представниками позивача листа Новодністровського регіонального управління водних ресурсів та експлуатації Дністровських водосховищ № 193 та акта обстеження прибережної смуги річки «Сокирянка» від 14.05.2019 року не вбачається, що вони складені з урахуванням методики визначення масивів поверхневих та підземних вод.
Крім того, у вказаному вище акті зазначається про обстеження річки «Сокирянка», а у вказаному вище листі йдеться про притоку річки «Сокиряни» без зазначення назви даної притоки.
Згідно ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст..8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст..41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст.140 Земельного кодексу України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Згідно ст. 143 Земельного кодексу України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість.
Згідно ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі:1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
В п.46 рішення зазначено, що на думку Суду, той факт, що у 2006 році земля була вилучена у заявника без виплати будь-якої компенсації чи іншого виду належного відшкодування, є достатнім для того, щоб дійти висновку, що в результаті позбавлення заявника цієї земельної ділянки на нього був покладений непропорційний тягар.
Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.(п.47).
Враховуючи вказане вище законодавство та практики Європейського суду з прав людини, суд вважає, що позбавлення права власності відповідача на належну йому земельну ділянку шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про надання у власність спірної земельної ділянки без будь якої компенсації відповідачу не передбачено законодавством України.
Крім того, суд вважає, що позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку у зазначений позивачем спосіб буде порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенції), якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідними, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Зважаючи на вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суд вважає, що позбавлення права власності відповідача на належну йому земельну ділянку без виплати будь-якої компенсації чи іншого виду належного відшкодування буде порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позивач та його представники в порушення ст.81 ЦПК України не довели, тобто не надали суду належних та допустимих доказів, що спірна земельна ділянка перебуває у прибережній смузі річки, відповідач при отриманні даної земельної ділянки діяв недобросовісно, а рішення органу місцевого самоврядування про передачу даної земельної ділянки є незаконним.
Крім того, представники позивача в судовому засіданні підтвердили, і цю обставину визнав відповідач, що позивач не запропонував відповідачу будь якої компенсації чи сатисфакції за вилучення належної відповідачу земельної ділянки, якщо позивач вважає, що вона розташована в прибережній смузі річки.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На час розгляду даної справи, жодних інших доказів представниками позивача на підтвердження свої доводів та обставин не надано. Надання інших доказів в подальшому можливим лише у випадку неподання їх в суді першої інстанції з поважних причин, проте на час ухвалення даного рішення суд ухвалює дане рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були надані сторонами та досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, суд вважає, що представники позивача в порушення ст.ст.81,83 ЦПК України не надали належних та допустимих доказів, а в матеріалах справи відсутні інші докази, які б підтверджували ту обставину, що відповідач порушив та порушує право власності позивача на спірну земельну ділянку.
Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги Сокирянської міської ради не підлягають задоволенню і в позові слід відмовити повністю за безпідставністю.
На підставі ст.41 Конституції України, ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. ст. 346 ЦК України, п. б) ч.1 ст.121, ч.1 ст.125 Земельного кодексу України ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ст.140, 143, 153 Земельного кодексу України, ст.1,79,88 Водного кодексу України керуючись ст. ст. ст. 2, 5, 12, 13, 15, 19, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 141, 209, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
В позові Сокирянської міської ради Чернівецької області до ОСОБА_3 відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Чернівецької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України апеляційні скарги подаються учасниками справи через Кельменецький районний суд Чернівецької області.

Повне судове рішення складено 02.10.2019 року.

Суддя Телешман О.В.