РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/18875/18

Провадження №: 2/755/54/19

"26" лютого 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В. розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

у с т а н о в и в:

07.12.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, в якому просить суд: стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27.12.2006 року в загальному розмірі 524247,90 грн., з яких: 199541,10 грн. - сума позики; 263680,02 грн. - сума процентів за користування позикою, 61026,78 грн. - сума 3% річних; поновити позивачу строк звернення до суду із позовною заявою щодо стягнення боргу за договором позики.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 27.12.2006 р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики. На підставі та на виконання умов укладеного договору позики позивач передав, а відповідач отримав у власність грошові кошти в розмірі 7590,00 доларів США, на умовах зворотності, відплатності та строковості. На підтвердження факту отримання суми позики відповідачем власноручно була написана та пред'явлена позивачу розписка від 27.12.2006р. Посилаючись на положення ст.ст. 524, 533, 627, 1047 ЦК України позивач зазначає, що положення цивільного кодексу України, в тому числі і ст. 1046 ЦК України, не містять заборони на визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти, в тому числі і в кредитному договорі. Враховуючи зазначені вище положення норм цивільного матеріального права, визначення суми позики із застосуванням еквівалента суми позики в іноземній валюті є абсолютно законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим розмір заборгованості в гривні підлягає зміні відповідно до показників обмінного курсу валют та був перерахований у відповідності до діючого обмінного курсу валют НБУ станом на дату пред'явлення вимоги. Посилаючись на зміст постанови Верховного суду України від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, положення ст.ст. 192, 526, 527, 533, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 99 Конституції України позивач зазначає, що у вказаний строк до 31.12.2007 р. відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, у зв'язку з чим прийнято рішення про звернення до суду з позовом за захистом свого порушеного права. Посилаючись на положення ст. 1048 ЦК України та зміст постанови Верховного суду України від 02.07.2014 року у справі №6-36цс14 позивач вказує, що у ч. 1 ст. 1048 ЦК, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки НБУ. Сума процентів розрахована позивачем за період користування сумою позики складає 10029,67 доларів США. Невиконання відповідачем своїх обов'язків із повернення суми позики призвело до виникнення заборгованості в сумі 7590 дол. США за сумою позики та в розмірі 10029,67 дол. США за процентами (сума процентів за користування позикою розрахована за період з 01.01.2007 по 07.05.2018 р. при процентній ставці - одна облікова ставка НБУ). Посилаючись на положення ст.ст. 251, 253, 530, 611, 612, 623, 625, 631 ЦК України, позивач вказує, що беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. На підставі викладених положень ЦК України, Позивачем нараховані 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання Відповідачем в розмірі 2321,29 дол. США. Враховуючи вищевикладене, сума позики, процентів, трьох процентів річних за вказаний період за користування сумою позики в загальному розмірі 19940,96 доларів США, що становить еквівалент відповідно до діючого національного курсу НБУ станом на 07.05.2018 р. - 524247,90 грн., з яких: сума позики, що становить еквівалент 7590 доларів США і відповідно до діючого національного курсу НБУ, станом на 07.05.2018 р., складає 199541,10 грн.; сума процентів, що становить еквівалент 10029,67 доларів США і відповідно до діючого національного курсу НБУ, станом на 07.05.2018 р., складає 263680,02 грн.; сума 3% річних, що становить еквівалент 2321,29 доларів США і відповідно до діючого національного курсу НБУ, станом на 07.05.2018 р., складає 61026,78 грн. Посилаючись на зміст Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, положення ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України позивач зазначає, що цивільним законодавством встановлено можливість поновлення строку позовної давності за умови доведення поважності причин його пропуску. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Позивач вказує, що страждає стійким розладом здоров'я, зокрема, хворіє на ішемічну хворобу серця. Починаючи з січня 2007 року Позивач перебував періодично на стаціонарному лікуванні. У жовтні 2007 р. Позивачу було зроблено коронарографію та рекомендовано операцію. Впродовж тривалого часу Позивач боровся за своє життя, часто перебував на стаціонарному лікуванні, та не мав можливості самостійно займатися стягненням коштів з Відповідача. У позивача у цей час була відсутня і фінансова можливість доручити ведення справи уповноваженому представнику (адвокату), через те, що усю пенсію, яку Позивач отримував витрачав виключно на лікування та саме необхідне для підтримання життя. 26.01.2016 р. Позивачу було зроблено операцію на серці (стентування ПМШГ ЛКА, ПКА), що після періоду реабілітації надало змогу повернутися до активного життя у соціумі. Враховуючи викладене, Позивач звертається до суду з проханням вважати причину пропуску строку для звернення до суду з позовом - безпорадний стан Позивача, викликаний тяжкою хворобою та спрямованістю усіх вольових дій на боротьбу за своє життя, - поважною, та поновити Позивачу строк звернення до суду по цій справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

04.01.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що 27.12.2006 року в квартирі АДРЕСА_1, яка на той час належала відповідачу, останній попросив у свого батька (позивача) кошти в борг, на що останній, запропонував відповідачу 7590 доларів США. На його прохання відповідач склав боргову розписку на вказану суму. Взамін відповідач отримав кошти в сумі 5000 доларів США та 12250 грн. При цьому Позивач пояснив, що 2590 доларів США є еквівалентом 12250 грн. Оскільки згідно з курсом НБУ станом на 26 грудня 2006 року 100.00 дол. США були еквівалентом 505,00 грн., відповідач підрахував, що 12250 грн. були еквівалентом 2426 дол. США. Загалом же з урахуванням 5000 доларів США загальна сума позики еквівалентно складала 7426 дол. США, тобто, на 164 дол. США менше, ніж відповідач зазначив у своїй борговій розписці на прохання Позивача. Відповідач склав нову боргову розписку, у якій на вимогу Позивача відповідач зменшив строк позики до 01.04.2007 р. Відповідач попросив Позивача повернути йому попередню боргову розписку на суму 7590 доларів США. Доки відповідач складав нову боргову розписку, Позивач на належному відповідачу копіювальному пристрої виготовив копію з першої боргової розписки, яку залишив у себе, на що відповідач не звернув увагу, а оригінал розписки на суму 7590 доларів США повернув відповідачу. Відповідач вказує, що повинен був знищити розписку на суму 7590 доларів США, однак, у той день із-за різного роду клопотів не знищив, а разом з іншими документами відвіз на зберігання до своєї матері, яка проживала за адресою: АДРЕСА_3. У подальшому відповідач вказану боргову розписку повинен був знищити, однак, не пам'ятає чи знищив її. Відповідач допускає, що знищив розписку, оскільки у нього її серед інших документів на зберіганні немає. Що ж до боргового зобов'язання на суму 5000 доларів США та 12250 грн., яке випливає з боргової розписки від 27.12.2006 р., відповідач вказує, що борг він повернув 30.05.2007р., що підтверджується наявністю у відповідача оригіналу вказаної боргової розписки та письмового підтвердження на борговій розписці про тримання позивачем коштів 30.05.07р. Відповідач зазначає, що замислюється над тим, чи не викрав у нього Позивач боргову розписку на суму 7590 доларів США, про яку відповідач міг забути, вважаючи, що її знищив, при цьому доступ до якої Позивача не виключається, оскільки Позивач також проживав за адресою проживання матері відповідача, а саме: АДРЕСА_4. Відповідач заявляє, що на підставі копії боргової розписки від 27.12.2006 р. не має боргових зобов'язань перед Позивачем на суму 7590 дол. США. Відповідач заявляє, що копія боргової розписки на суму 7590 доларів США від 27.12.2006 р. не є доказом по справі. На думку відповідача, Позивач не навів у позові достатніх доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, а тому такий строк не підлягає поновленню. Поважність причин пропуску строку позовної давності є оціночною категорією і має встановлюватись у кожному конкретному випадку. Однак, загальними обставинами визнаються тяжка хвороба, безпорадний стан та інші причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача здійснити захист своїх прав. У чинному законодавстві України термін «безпорадний стан» вживається лише в п'яти випадках, а саме: п. б) ч.1 ст. 67 КК України, ст. 135 КК України, ст. 152 КК України; п. 5 ст. 1224 ЦК України та ст. 4 Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі від 16.05.2005 року, однак, зміст терміну «безпорадний стан» указані правові норми не розкривають, а перераховані статті відношення до причин пропуску позовної давності по даній справі не мають. Відповідач вважає, що при вирішенні питання про поновлення строку позовної давності Позивачу, потрібно взяти за основу тлумачення терміну «безпорадний стан», що наведене у п. 6 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» та відмовити у поновленні таких строків. На думку відповідача, долучені до позову документи лише підтверджують, що Позивач короткостроково знаходився на стаціонарному лікуванні в різних закладах, та періодично проходив обстеження, однак доказів того, що Позивач не мав реальної можливості звернутися до суду за захистом своїх прав в період з 01.01.2007 року по 01.01.2010 роки (в період строку позовної давності), а також у наступні два трирічні періоди (до 01.01.2013 р. та 01.01.2016 р.), Позивач не надав. Посилання позивача на те, що 26.01.2016 р. йому було зроблено операцію на серці, не слугує доказом поважності пропуску строку позовної давності у період з 01.01.2007 року по 01.01.2010 роки та наступних за ним двох трирічних періодів. Позивач не надав висновок судово-медичної експертизи або дослідження щодо встановлення підстав, які підтверджували безпорадний стан Позивача у період з 01.01.2007 року по 01.01.2010 роки та наступних за ним двох трирічних періодів, тобто неможливості за об'єктивних медичних показань звернутись до суду з позовом. З даного приводу клопотання Позивачем також в позові не заявлено. За твердженням відповідача, Позивач, заявляючи про свій «безпорадний стан» та відсутність у нього коштів на оплату послуг представника (адвоката), умисно вводить суд в оману, адже згідно довідки №12 від 08.04.2009 р., виданої БМУ № 6 ВАТ «Київметробуд», позивач працював з 03.12.2001 року по дату видачі довідки на посаді робітника 2 класу загальних будівельних робіт. Позивач, принаймні, з січня 2010 року по лютий 2016 року приймав активну участь у судових справах у якості позивача або відповідача, на підтвердження чого відповідач посилається на наявність 6 судових рішень у справах по яких позивач був учасником судового розгляду. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Відповідно до п. 137 рішення Європейського суду з прав людини (п. 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України»), строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, що через сплив часу стали ненадійними та неповними. Крім іншого відповідач посилається на положення ст. 266 ЦК України, зазначає, що відсутність «безпорадного стану» станом на березень 2011 року, підтверджується також фактом письмового звернення 09.03.2011 року Позивача до Відповідача з вимогою повернути йому кошти у сумі 7590 дол. США та у сумі 19000 дол. США. У своїй письмовій вимозі від·09 березня 2011 року, Позивач зазначив, що строк користування коштами сплив та вимагав негайно повернути отримані кошти на загальну суму 26590 дол. На вищевказану вимогу Відповідач надав лист-відповідь, у якому зазначив, що вимога не містить письмові посилання на документи, які підтверджують наведені Позивачем обставини. Відповідач відправив Позивачу рекомендованим листом №420 лист-відповідь, який Позивач отримав 25.03.2011р. Після висування Відповідачу у березні 2011 року письмової вимоги про повернення боргу, Позивач мав можливість подати до Відповідача позовну заяву з вимогою стягнули борг на його користь за борговою розпискою на суму 7590 дол. США, однак, не подав. У позовній заяві в порушення вимог процесуального законодавства не зазначено достовірну інформацію, що висунення Позивачем до Відповідача у березні 2011 року письмової вимоги про повернення боргу. Посилаючись на положення ст. 267 ЦК України відповідач заявляє про застосування строків позовної давності по даній цивільній справі, оскільки Позивач пропустив їх без поважних причин, та з цих підстав просить відмовити у задоволенні позову.

Одночасно з поданням відзиву на позовну заяву відповідач подав до суду клопотання про об'єднання цивільних справ та окрему заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 82-85).

Ухвалою суду від 08.01.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про об'єднання цивільних справ №755/18875/18 та №755/10470/18 в одне провадження за правилами загального позовного провадження.

16.01.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує свій позов у повному обсязі, просить його задовольнити, поновити йому строк звернення до суду з позовною заявою щодо стягнення боргу та відмовити відповідачу у застосуванні строку позовної давності. Позивач вказує, що відповідач фактично звинувачує його у підробці документів, викраденні боргової розписки, яку начебто відповідач мав би знищити, проте нічого не каже про те, що ним сплачений борг саме за цією борговою розпискою. Таким чином, на думку позивача, Відповідач фактично підтверджує наявність боргу за борговою розпискою від 27.12.2006 р. перед Позивачем, на підставі якої подано позов. Позивач вважає вигадками наведені відповідачем обставини щодо зберігання оригіналу розписки, її можливе викрадення, адже відповідач не звертався до правоохоронних органів з приводу крадіжки. Позивач, виконуючи вимоги ЦПК України, в позові зазначив, що оригінал розписки від 27.12.2006 р. міститься у позивача. Тому, на думку позивача, ствердження Відповідача про те, що позовні вимоги гуртуються на копії розписки є такими, що не заслуговують на увагу. Щодо боргової розписки на суму 5000 дол. США та 12250 грн. від 27.12.2006р., позивач зазначає, що вона не має ніякого відношення до справи, що розглядається, тому що Позивачем надавалося Відповідачу декілька позик. Позивач зазначає, що він у позовній заяві достеменно описав стан свого здоров'я та надав документи, що потверджують тяжкий стан здоров'я. Посилання Відповідача на те, що протягом певного часу Позивач судився, зокрема, з Пенсійним фондом, Позивач вважає не прийнятними, крім того Позивач та Відповідач є батьком та сином, а відповідно Позивач, враховуючи тяжкий стан здоров'я, протягом певного періоду не мав моральних сил, та сподівався на те, що син поверне кошти, які так необхідні Позивачу на лікування та подальше життя. За твердженням позивача, судовий розгляд у період загострення хвороби щодо стягнення боргу з сина міг привести до непотрібних Позивачу нервових хвилювань та вплинути на перебіг лікування та реабілітації після складної операції, оскільки ніщо не може погіршити так здоров'я, як непорозуміння та судові тяжби з рідним сином. Щодо Довідки про те, що Позивач у період з 2001р. по 08.04.2009 р. працював на посаді робітника 2 класу загальних будівельних робіт, то на думку позивача, вона не містить інформації про час фактичного виконання посадових обов'язків Позивачем та перебування безпосередньо на робочому місці, та про час, коли Позивач перебував на лікарняному, довідка не спростовує того, що Позивач тривалий час перебував на лікарняному та потребував відповідного лікування. Враховуючи викладене, Позивач звертається до суду з проханням визнати причину пропуску строку для звернення до суду з позовом - стан Позивача, викликаний тяжкою хворобою та спрямованістю усіх вольових дій на боротьбу за своє життя, - поважною, та поновити Позивачу строк звернення до суду по цій справі. Що стосується посилання відповідача на вимогу Позивача про повернення коштів від 09.03.201lp., позивач зазначає, що лист не містить інформації, яка б давала змогу ідентифікувати, що він стосується саме розписки від 27.12.2006 р., а тому посилання Відповідача на цей лист, як на підставу для застосування строку позовної давності є необґрунтованим. Позивач, надавши оцінку поштової квитанції від 22.03.2011р. та повідомлення про вручення цінного листа, приходить до висновку, що зазначені документи не містять відомостей про те, що Позивачу було направлено саме лист Відповідача від 18.03.2011р., а розрахунковий документ, зокрема у даній справі фіскальний чек УДППЗ «Укрпошта», підтверджує лише факт надання послуги відділенням поштового зв'язку та не є доказом направлення саме цього Листа.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії розписки від 27.12.2006 року, ОСОБА_2 позичив 7590 грошових одиниць (доларів США) на особисті потреби і зобов'язався їх повернути до 31.12.2007 року ОСОБА_1 (а.с. 6).

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики позивачем надана копія боргової розписки, написання якої відповідач не заперечував, посилаючись в даному випадку лише на те, що насправді коштів від позивача за цією розпискою він не отримував, а копія розписки без наявності її оригіналу не може бути доказом у справі.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом за матеріалами справи, позика до теперішнього часу позивачу не повернута. При цьому, відповідач пояснює це тим, що коштів від позивача по вказаній розписці не отримував, і позивач скоріш за все не має у себе оригіналу розписку, оскільки відповідач мав знищити оригінал розписки, однак не пам'ятає чи дійсно він це зробив.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що копія розписки не може бути доказом у справі та те, що за твердженням відповідача по даній розписці кошти не передавались, а була складена інша розписка по фактичному отриманню коштів у розмірі 5000,00 доларів США та 12250,00 грн.

Так, відповідно до положень ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

При цьому, із зустрічними позовними вимогами відповідач до позивача у даній справі не звертався, а відповідні посилання відповідача, якими він обґрунтовує заперечення проти позову, мають характер припущення, але згідно положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також відповідач маючи сумніви щодо наявності у позивача оригіналу розписки не був позбавлений можливості скористатись наданим йому процесуальним правом, яке міститься у ч. 6 ст. 95 ЦПК України щодо звернення до суду з клопотанням про витребування оригіналу доказу.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, позивачем підтверджено укладання договору позики наявною у справі копією боргової розписки фактичне написання якої відповідач не заперечує, а не повернення коштів за договором позики підтверджується, зокрема, і позицією відповідача про те, що кошти на справді за цією борговою розпискою не передавались, однак відповідач в свою чергу не надав належних, достатніх та допустимих доказів того, що кошти не були передані, адже жодних документальних підтверджень цьому в матеріалах справи немає.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч.ч. 5, 6 ст. 81 ст. ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладені обставини та зазначені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підтвердження належними доказами укладення договору позики у вигляді боргової розписки, змістом якої підтверджується передання зазначених у ній грошових коштів, а також судом встановлено їх неповернення відповідачем у визначений строк, з огляду також на твердження відповідача, що кошти ним не отримувались.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За наведених обставин, враховуючи вимоги зазначених норм закону суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення зазначеної у розписці суми боргу у розмірі 7590,00 доларів США в еквіваленті національної валюти за курсом НБУ визначеним позивачем станом на 07.05.2018 року у сумі 199541,00 грн.

Відповідно до положень ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки у встановлений договором позики строк, а саме до 31.12.2007 року відповідач позику не повернув, стягнення суми боргу з урахуванням положень ст. 625 ЦК України у частині розрахунку розміру 3% річних від простроченої суми є обґрунтованим, здійснений позивачем розрахунок є вірним та дорівнює 61026,78 грн.

Відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Як вбачається зі змісту боргової розписки, нею не встановлений розмір процентів і вказаний договір позики не відноситься до договорів, що вважаються безпроцентним, тож позивач правомірно здійснив розрахунок процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ із застосуванням щомісячного періоду, що склало суму у розмірі 263680,02 грн.

Однак, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст.ст. 253-255 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст.ст. 261, 265, 266 ЦК України).

Відповідно до ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, а також в окремій заяві (а.с. 84-85) заявляє про сплив строку позовної давності за вимогами позивача та просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності відмовивши у задоволенні позову.

Стосовно вимог позивача про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою щодо стягнення боргу за договором позики, суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, як про це просить позивач, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

З юридично-правової точки зору, аналіз положень норм ЦК України щодо перебігу строку позовної давності, спливу цього строку та можливості визнання судом причин пропуску відповідного строку поважними, свідчить, що поважністю причин пропуску строку позовної давності є наявність обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову з моменту настання строку виконання грошового зобов'язання.Для фізичної особи такими обставинами можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо.

Зі змісту боргової розписки вбачається, що грошове зобов'язання щодо повернення позичених грошових коштів повинно було бути виконане відповідачем до 31.12.2007 року. Натомість до суду із позовною заявою про стягнення боргу позивач звернувся лише 07.12.2018 року, тобто майже через одинадцять років після настання строку виконання зобов'язання щодо повернення позики.

На підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності позивач посилається на тяжкий стан свого здоров'я та надав суду копії медичної документації щодо його знаходження на стаціонарному лікуванні та санаторно-курортному лікуванні.

Здійснивши аналіз наявної у справі медичної документації в межах строку позовної давності, тобто з 31.12.2007 року по 31.12.2010 року, суд приходить до наступного висновку.

У вказаний період часу позивач шість разів перебував на стаціонарному лікуванні (з 05.02.2008 по 26.02.2008 (а.с. 11); з 08.12.2008 по 22.12.2008 (а.с. 12); з 06.11.2008 по 19.11.2008 (а.с. 12-13); з 10.11.2009 по 26.11.2009 (а.с 13-14); з 28.09.2010 по 13.10.2010 (а.с. 14-15); з 15.02.2010 по 01.03.2010 (а.с. 15-17)) та три рази перебував на санаторно-курортному лікуванні (з 04.06.2008 по 21.06.2008 (а.с. 35); з 24.09.2010 по 11.10.2010 (а.с. 36); з 28.04.2009 по 18.05.2009 (а.с. 37)), всього протягом 155 днів.

Вказані періоди перебування позивача на стаціонарному лікуванні та санаторно-курортному лікуванні суд визнає поважними причинами не звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики у зазначені періоди часу.

При цьому, у 2008 році було 252 робочих днів, у 2009 році - 251 робочий день, 2010 році - 251 робочий день, тобто всього 754 робочі дні за період строку позовної давності для подачі відповідного позову позивачем.

З вирахуванням часу перебування позивача на лікуванні (754-155), позивач мав 599 робочих днів для звернення до суду в межах строку позовної давності. Належних та достатніх доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності щодо 599 робочих днів в межах строку позовної давності, стороною позивача не надано, тож суд не вбачає підстав для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, за виключенням періоду перебування позивача на лікуванні, в період часу майже 600 робочих днів, що в свою чергу вказує на необхідність відмови у задоволенні позову.

Загалом слід зазначити, що позивач звернувся до суду із позовом про стягнення суми заборгованості майже через 11 років після настання строку виконання зобов'язання, однак суд не вбачає правових підстав для здійснення аналізу наявності або відсутності поважних причин не звернення до суду у період поза межами строку позовної давності з початку 2011 по фактичний час подачі позову, оскільки встановлення відповідних причин у вказаний період часу мало б юридичне значення для правильного вирішення спору лише у разі встановлення причин поважності пропуску самого терміну позовної давності у період з 31.12.2007 по 31.12.2010 року, однак таких причин, які б свідчили про свою поважність судом не встановлено.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову щодо стягнення боргу за договором позики з підстав пропуску строку позовної давності, ураховуючи, що судом не встановлено поважних причин пропущення позовної давності протягом усього часу відведеного законом на подання відповідного позову спрямованого на захист порушеного права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 77, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 192, 253-256, 257, 260, 261, 265, 266, 267, 524, 526, 530, 533, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050, 1051, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.02.2019 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (02154, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_1);

Відповідач - ОСОБА_2 (02154, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_2).

Суддя -