Справа № 368/1524/18
Рішення 2/368/130/19

Іменем України

"26" вересня 2019 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод та вселення, -

встановив :

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 17.03.2016 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають спільну дитину, дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки подружнє життя у них не склалося то шлюб між ними було розірвано згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02.07.2018 року. Відповідачка є власником житлового будинку у АДРЕСА_1 , в якому вони проживали однією сім`єю. Приблизно в кінці грудня 2017 року відповідачка вигнала позивача із житлового будинку. Позивач не має постійного місця проживання та вимушений проживати за місцем своєї роботи. А тому просить суд зобов`язати відповідачки не чинити перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали __________

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили_________

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів

Так в судовому засіданні встановлено, що 17.03.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який було зареєстровано виконавчим комітетом Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області.

До реєстрації шлюбу сторни проживали спільно і ОСОБА_1 вселено та зареєстровано у житловому будинку за згодою власника ОСОБА_2 як члена сім`ї.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подружнє життя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не склалося і шлюб між ними було розірвано згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 02.07.2018 року.

ОСОБА_2 є власником житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

В даному будинку згідно довідок Горохуватської сільської ради та акту депутата від 20.02.2019 року в періоди з 17.01.2004 року по 29.05.2015 року, та з 19.03.2016 року по даний час зареєстрований ОСОБА_1 .

В кінці грудня 2017 року, ОСОБА_2 вигнала ОСОБА_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

В свою чергу, ОСОБА_1 має намір повернутись у спірний будинок для постійного проживання, але ОСОБА_2 своїми діями чинить перешкоди, а саме не впускає позивача до спірного житлового приміщення, не надає йому ключі від вхідних дверей до будинку.

Те, що ОСОБА_2 вигнала ОСОБА_1 із житлового будинку та не впускає його, підтверджується нею особисто та не заперечується.

На сьогоднішній день ОСОБА_1 не має постійного місця проживання та вимушений постійно проживати за місцем своєї роботи у Фермерському господарстві "Лорак" за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи від 22.10.2018 року.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що позивачка її мати. Близько '18 років вона спільно проживала з ОСОБА_4. Разом з меншим її, свідком, братом , мати не пускає ОСОБА_4 до будинку. Взимку 2016 року вона разом з своїм чоловіком привезди ОСОБА_6 додому, але її мати, зачинила перед ним двері і не пустила в будинок. Після цього вони помирились і проживали спільно, але потім знову вигнала.

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що бачив як ОСОБА_1 приходив додому, але його не впускала дружина. Одного разу восени ОСОБА_4 прийшов додому забрати інструмент, але його вигнав син позивачки..

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що ОСОБА_1 її батько, ОСОБА_2 - мати. Батьки з 2002 року проживали разом без реєстрації шлюбу, а зареєстрували шлюб в 2016 році. Батько в 2017 році пішов проживати на роботу. Коли він прийшов забирати речі, то перебував у стані сп"яніння, тому вона закрила будинок і не пускала, так як боялась що він міг битись, а матері вдома не було. Батько поламав замок, тому брат замінив. На даний час батько купив собі будинок.

Відповідно до ч.1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Після припинення сімейних відносин між сторонами у справі, ОСОБА_1 не позбавлений права користуватися житловим будинком АДРЕСА_1 та проживати у ньому, оскільки сам по собі факт припинення сімейних відносин не є правовою підставою для припинення права користування займаним жилим приміщенням.

З довідки, виданої виконкомом Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області вбачається, що ОСОБА_1 дійсно зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , але за даною адресою з 28.12.2017р не проживає.

Окрім того, позивачем на підтвердження її позовних вимог подано копію акта, складеним депутатом Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області Карандюк С.І., з якого вбачається, що за адресою - АДРЕСА_1 а було проведено акт обстеження умов сім`ї ОСОБА_2 , яка проживає за вказаною вище адресою та разом з нею проживає дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також в житловому будинку зареєстровані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які за даною адресою не проживають. Окрім того, у будинку зареєстрований ОСОБА_1 , але з 2017 року не проживає. Вказане також стверджується довідкою Горохуватської сільської рали від 27.03.2019 року.

Довідкою, виданою головою ФГ «ЛОРАК» від 22.10.2018 р. підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно тимчасово проживає за місцем своєї роботи у Фермерському Господарстві «Лорак» за адресою АДРЕСА_2 . Проживає він у зв`язку з відсутністю іншого місця проживання за сімейними обставинами.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.. 5 ЦПК України , здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб , визначений законом або договором.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Встановлено, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні житлом, замінила замки, фактично виселила його з будинку, а тому позивач був змушений шукати тимчасове житло. Спірний житловий будинок є єдиним житлом позивача, а існуванням напружених стосунків між колишнім подружжям, внаслідок чого позивачка як власник житла обмежила доступ відповідача до належного їй житлового будинку, внаслідок чого останній був змушений тимчасово проживати за іншою адресою.

Судом встановлено порушене право позивача, яке підлягає захисту, який з поважних причин відсутній у вказаному будинку та не має змоги самостійно вселитися.

Рішенням Кагарлицького райсуду від 15.03.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на житло відмовлено.

Суд також не може взяти до уваги та покласти в основу рішення пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_10 . придбав собі будинок, поскільки даний факт не підтверджений належними доказами.

Таким чином, позов про вселення ОСОБА_1 в житловий будинок ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) та зобов`язання відповідачки не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні жилим будинком шляхом вселення до вказаного житлового будинку та передачею йому дублікатів всіх ключів для доступу до житлового будинку підлягає до задоволення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. . 47 Конституції України, ст. 31,310 ЦК України, ст. 64, 109, 150,156 ЖК України, суд-

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Зобов`язати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , і.к. НОМЕР_1 ) не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_1 житловим будином, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом вселення до вказаного житлового будинку та передачею йому дублікатів всіх ключів для доступу до житлового будинку.

Рішення суду набуває законної сили відповідно до ст.. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів..

Повний текст рішення виготовлено 03.10.2019 року.

Суддя : Т.Є. Іванюта.