Ухвала

Іменем України

08 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 552/4325/13-ц

провадження № 61-2384ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В.О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради про визнання права власності.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12 серпня 2013 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок садибного типу «И-1» № 124 по вул. Шевченка в м. Полтаві загальною площею 61,3 кв. м, який складається з кімнати (1) площею 38,4 кв. м, коридору (2) площею 17,9 кв. м, тамбура (3) площею 5,0 кв. м.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14 січня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на апеляційне оскарження. Відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 серпня 2013 року.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив з того, що апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а наведені ОСОБА_4 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не є поважними.

25 січня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 січня 2019 року, визнавши причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними, і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права.

Заявник зазначає, що копію оскаржуваного рішення суду першої інстанції він отримав лише в грудні 2018 року і про розгляд справи не знав, а тому суд апеляційної інстанції помилково вважав, що ним без поважних причин був пропущений строк на апеляційне оскарження. Він формально був залучений до участі у справі в якості третьої особи. За адресою, вказаною позивачем у позовній заяві, він не проживав, а тому направлену судом поштову кореспонденцію не отримував. Про існування рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 серпня 2013 року він дізнався випадково, коли займався оформленням права власності на спадкове майно.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції рішення у цій справі ухвалено 12 серпня 2013 року у відкритому судовому засіданні, однак апеляційна скарга на нього подана лише 17 грудня 2018 року, тобто більше ніж через п'ять років з дня ухвалення рішення.

ОСОБА_4 був залучений до участі у справі в якості третьої особи і йому, як учаснику справи, судом першої інстанції були направлені відповідні процесуальні документи і судові повістки, про отримання яких свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, що наявні в матеріалах справи.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_4, в якій він просив справу за позовом ОСОБА_5 розглядати без його участі і ухвалити рішення на розсуд суду.

Встановивши, що ОСОБА_4 був повідомлений про розгляд справи, однак, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою він звернувся лише у грудні 2018 року, тобто після спливу більше ніж п'яти років з дня складення повного тексту судового рішення, при цьому наявність обставин пропуску строку внаслідок виникнення обставин непереборної сили ним належними доказами не підтверджено, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Доводи ОСОБА_4 щодо його необізнаності про розгляд цієї справи суд апеляційної інстанції визнав безпідставними і такими, що спростовуються встановленими обставинами та наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з усталеною практикою, викладеною в рішеннях Європейського суду з прав людини, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов'язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Таким чином, ОСОБА_4, що був залучений до участі у справі в якості третьої особи, мав здійснювати розумні кроки щодо виконання обов'язків по захисту своїх інтересів у суді протягом розгляду справи, про яку йому було відомо, та бути обізнаним про її рух.

Водночас, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 серпня 2013 року було оприлюднено 22 серпня 2013 року, а відтак, з урахуванням положень частини першої статті 4 Закону України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень», з цієї дати було відкритим для безоплатного цілодобового доступу, у зв'язку з чим заявник мав реальну можливість ознайомитися з його змістом та подати апеляційну скаргу.

Оскільки заявником не доведено, що ним вчинялись дії з метою отримання інформації про стан відомого йому судового провадження, судом апеляційної інстанції обґрунтовано визнані неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження та відмовлено у відкритті апеляційного провадження, враховуючи значний термін пропуску такого строку (більше ніж п'ять років), а також практику Європейського суду з прав людини щодо забезпечення судами принципу юридичної визначеності.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У відповідності до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Посилання заявника у касаційній скарзі на положення статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, та не впливають на законність і обґрунтованість судового рішення, а є лише незгодою заявника з його змістом.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради про визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик