КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 381/3234/17

провадження № 22-ц/824/4016/2019

21 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т.А.,

при секретарі Дуці В. В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_3, треті особи: Орган опіки та піклування Васильківської районної державної адміністрації Київської області, Орган опіки та піклування Білоцерківської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2018 року у складі судді Осаулової Н. А.,

встановив:

07.09.2017 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо його малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилалася на ті підстави, що в 2003 році познайомилася з громадянином ОСОБА_3 під час роботи в його приватній клініці "ІНФОРМАЦІЯ_5", яка знаходиться в с. Ковалівка Васильківського району Київської області. Відповідач був одружений на проживав разом з дружиною та дочкою в м. Фастів.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року у них з відповідачем народився син ОСОБА_6.

З осені 2012 року вони з відповідачем та сином почали проживати разом в АДРЕСА_2. Разом з ними проживали ОСОБА_15, з якою відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі, та їх неповнолітня донька.

З січня 2013 року дружина відповідача стала проживати окремо, а її донька залишилась проживати разом з ними.

Під час спільного проживання відповідач на очах у їх малолітньої дитини безпідставно ображав і ганьбив її, брав ніж, погрожував фізичною розправою та вбивством.

Влітку 2013 р. відповідач разом зі своєю донькою вирушив на відпочинок за кордон, а її разом з сином залишив в с. Ковалівка охороняти будинок.

У вересні 2013 року вона разом з сином повернулися проживати в належну їй двокімнатну квартиру в м. Біла Церква.

До середини січня 2014 року дитина періодично перебувала з батьком за місцем його проживання.

06 січня 2014 року відповідач посадив семирічну дитину на переднє пасажирське сидіння свого автомобіля та почав рух з відкритими дверима.

11 січня 2014 року, після втручання працівників міліції, дитина повернулась додому в хворобливому стані, вона була змушена її лікувати.

13 січня 2014 року відповідач звернувся до міліції з завідомо неправдивою заявою про розбещення дитини, а саме про вчинення нею фізичних дій сексуального характеру у відношенні до сина.

13 січня 2014 року СВ Білоцерківського МВ ГУМВС України в Київській області до ЄРДР внесене кримінальне провадження №0000163 за ч.1 ст.156 КК України та проведено досудове розслідування. Висновком судово-медичної експертизи встановлено відсутність будь-яких тілесних ушкоджень в області статевих органів та анусу неповнолітньої дитини.

16 січня 2014 року відповідач надав слідчому власноруч написану заяву про відсутність будь-яких претензій до неї.

Зазначила, що відповідач забороняв дитині відвідувати дитячий садок, гуртки, спілкуватися з дідусем і бабусею, постійно налаштовував сина негативно по відношенню до неї. В результаті неправомірних дій зі сторони відповідача у дитини з'явилось почуття незахищеності, замкненості, невпевненості у собі.

Для психодіагностичного обстеження та заходів корекційно-відновлювальної роботи, зняття емоційної напруги та наслідків стресу у дитини, вона звернулася до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Злагода».

12 лютого 2014 року відповідач її побив в присутності дитини та працівників Центру.

19 квітня 2014 року відповідач повторно умисно заподіяв їй тілесні ушкодження, перебуваючи в дворі багатоповерхового житлового будинку: бігав за нею по подвір'ю, кричав, нецензурно лаявся, наніс удар кулаком в плече, розпилив їй і її малолітній дитині в обличчя та очі аерозолем.

01 грудня 2014 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та засуджено до покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

З метою відібрання у неї дитини відповідач у лютому 2014 року звернувся до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради з заявою про визначення місця проживання сина ОСОБА_4 разом з ним.

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 347 від 09 вересня 2014 року встановлено порядок участі ОСОБА_7 у вихованні та особистому спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_5: щомісяця з 10.00 год. до 18.00 год. перша та третя субота та щосереди після навчальних занять до 18.00 год.

17 вересня 2014 року відповідач, умисно ігноруючи встановлений порядок його участі у вихованні та особистому спілкуванні з дитиною, намагався під час навчального процесу забрати дитину з собою; вчинив скандал, образливо висловлювався у бік присутніх, схопивши сина за руку, змусив малолітню дитину на протязі трьох годин стояти в роздягальні. В подальшому працівники навчального закладу вимушені були викликати працівників міліції. В присутності правоохоронців відповідач продовжував знущатися над дитиною, примушуючи стояти з ним в роздягальні. При цьому останній не звертав уваги на те, що дитина плакала та просила його відпустити.

В подальшому, на протязі місяця, відповідач декілька разів під час навчального процесу приходив до ДНЗ №18 та намагався, в порушення рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 347 від 09 вересня 2014 року, всупереч волі та бажання дитини, забрати дитину з занять. У зв'язку з цим виникали сварки з класоводом та адміністрацією навчального закладу,а інші діти з класу зазнали психологічних переживань.

Після вчинених відповідачем конфліктів дитина деякий час була налякана, знаходилася в пригніченому стані, була психологічно виснажена, у неї виникло небажання йти до школи та відсутність інтересу до навчальних занять.

В подальшому комісія дійшла висновку про виключення з порядку участі відповідача у вихованні та особистому спілкуванні з його малолітнім сином середи після навчальних занять до 18.00 год.

28 квітня 2015 року рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №180 були внесені зміни до попереднього рішення та визначено порядок участі ОСОБА_7 у вихованні та особистому спілкуванні з малолітнім сином: щомісяця І, ІІІ субота та ІІ, ІVнеділя з 10.00 до 18.00 год.

Також зазначила, що з вересня 2013 року відповідач не приймає будь-якої участі в утриманні дитини, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів. У січні 2015 року було відкрито виконавче провадження про примусове стягнення аліментів, проте відповідач рішення суду не виконує, заборгованість за період з травня 2014 року по березень 2017 року становила 87 500 грн.

На даний час СВ Васильківського відділу поліції ГУ Національної поліції України в Київській області здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001237 від 18.08.2015 р. про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України.

З жовтня 2014 року відповідач без будь-якої причини не спілкується з дитиною, не цікавиться його здоров'ям, умовами життя, потребами, взагалі не проявляє ніякої зацікавленості до життя сина, не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини.

17 листопада 2016 року Васильківською районною державною адміністрацією Київської області надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно його малолітнього сина ОСОБА_8

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2018 рокув задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2018 року та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач мав реальну можливість не допустити виникнення заборгованості по аліментам шляхом реалізації належного йому автомобіля, проте свідомо уникав виконання своїх обов'язків. Лише завдяки примусової реалізації майна відповідача влітку 2018 року була погашена заборгованість по аліментам. На даний час відповідач продовжує ухилятись від сплати аліментів на утримання дитини.

Звернення відповідача до служби у справах дітей Білоцерківської міської ради з заявою про визначення місця проживання сина разом з ним та з відповідним позовом до суду переслідували єдину мету - відібрати дитину у матері.

26 жовтня 2016 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Васильківській районній державній адміністрації було розглянуто питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно його малолітнього сина. Були заслухані матір дитини та малолітній ОСОБА_5, представник ОСОБА_7 Сам батько на засідання неодноразово не з'являвся без поважної причини. Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав був складений на підставі поданих позивачем документів, які підтвердили, що відповідач не виконує обов'язків щодо виховання та розвитку дитини, самоусунувся від виховання дитини. Суд першої інстанції безпідставно зазначив, що вказаний висновок не заслуговує на увагу, оскільки має рекомендаційний характер.

Позиція відповідача щодо неможливості приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною завдяки перешкодам з боку матері не підтверджена жодним доказом, крім необґрунтованих заяв відповідача та його представника.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримали та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_10 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у шлюбі не перебували (а.с. 40 т.1).

Малолітня дитина ОСОБА_11 проживає разом з матір'ю в АДРЕСА_1, та перебуває на її утриманні.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2014 р. з ОСОБА_7, зареєстрованого в АДРЕСА_3, на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі 2 500 грн щомісячно, починаючи з 13.05.2014 р. і до повноліття дитини (а.с.18 т.1).

Згідно довідки-розрахунку старшого державного виконавця від 15.03.2017 р., заборгованість по аліментам ОСОБА_7 станом на дату її видачі становила 87 500 грн. (а.с. 20, т.1).

Судом встановлено, що заборгованість ОСОБА_7 по аліментам в сумі 122 500 грн була погашена у травні 2018 р. за рахунок реалізації в примусовому порядку належного йому транспортного засобу.

Відповідно до довідки АТ "Ощадбанк" від 25.10.2017 р., на ім'я ОСОБА_3 в ТВБВ №10026/0657 - філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк" відкрито депозитний рахунок НОМЕР_1, згідно договору від 23 серпня 2017 року, по якому ОСОБА_7 є вносителем коштів. Залишок по рахунку на поточну дату становить 4 350,80 дол. США (а.с.139 т.2).

Згідно довідки Центру соціально-психологічної реабілітації дітей "Злагода" від 12.09.2014 р. №689-Д, ОСОБА_2 з сином зверталася в центр по допомогу. Остання відвідувала консультації у практичного психолога, під час яких встановлено, що вона була в пригніченому стані, психологічна виснажена, емоційно нестабільна, наявні страхи за життя своє і сина (а.с.77 т.1).

Вироком Білоцерківського міськрйонного суду Київської області від 01 грудня 2014 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Потерпілою у даній справі визнано ОСОБА_2 (а.с. 104-107 т.1).

Відповідно до довідки Білоцерківського навчально-виховного об'єднання "Перша Білоцерківська гімназія - школа І ступеня" Білоцерківської міської ради Київської області №354 від 03.12.2015 р., зі слів класного керівника ОСОБА_12 батько учня не спілкується з учителями стосовно навчальних досягнень свого сина, не бере участі у роботі батьківських зборів (а.с.80 т.1).

Відповідно до довідки освітнього центру "Альтернатива", малолітня дитина сторін у 2015-2016 р.р. відвідувала гурток "Англійська мова", зі слів вчителя ОСОБА_13 батько учня не цікавився життям дитини, не спілкувався з учителями стосовно навчальних досягнень свого сина (а.с.84 т.1).

Відповідно до повідомлення Білоцерківського навчально-виховного об'єднання "Перша Білоцерківська гімназія - школа І ступеня" Білоцерківської міської ради Київської області від 22.07.2016 №100, зі слів класовода ОСОБА_12 батько ОСОБА_4 не цікавиться навчанням та поведінкою сина, на навчальні заняття не приводить, не забирає після їх закінчення, не відвідує батьківські збори (а.с.87 т.1).

Відповідно до довідки Комунального закладу Білоцерківської міської ради дитячо-юнацької спортивної школи №2 від 05.02.2016 №9, ОСОБА_8 займається плаванням з 01.09.2015 р., зі слів тренера ОСОБА_14 батько учня не спілкується з тренером-викладачем стосовно спортивних досягнень свого сина, не цікавиться життям дитини (а.с.88 т.1).

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 25 березня 2014 року №111 рекомендовано ОСОБА_7 та ОСОБА_2 вирішувати їх спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина в судовому порядку (а.с.113 т.1).

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 09 вересня 2014 року №347 встановлено порядок участі ОСОБА_7 у вихованні та особистому спілкуванні з його малолітнім сином: щомісяця з10.00 год. 1 і ІІІ суботи до 18.00 год. І і ІІІ неділі та щосереди після навчальних занять до 18.00 год. (а.с.114 т.1).

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 25 квітня 2015 року №347 внесено зміни до вищевказаного рішення (а.с.115 т.1).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2016 року, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8 за постійним місцем проживання його матері ОСОБА_2 (а.с. 94-97 т.1).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2017 р. позов ОСОБА_7 задоволено частково. Встановлено такий порядок участі ОСОБА_7 у вихованні та особистому спілкуванні з його малолітнім сином ОСОБА_8: щомісяця перша та третя субота з 10 год. до 18 год., друга та четверта неділя з 10 год. до 18 год. В решті позову відмовлено (а.с. 181-182 т.1).

Відповідно до висновку Васильківської районної державної адміністрації № 748.29 від 17.11.2016 року, з наданих ОСОБА_2 документів вбачається, що ОСОБА_7 не виконує обов'язки батька щодо виховання та розвитку дитини ОСОБА_8 відповідно до ст. 150 СК України.

Враховуючи те, що батько самоусунувся від виховання дитини, не виконує передбачених ст. 150 СК України обов'язків перед ним, а також на підставі ст. 164 СК України Васильківська районна державна адміністрація вважала за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_7 відносно його малолітнього сина ОСОБА_8 (а.с. 17 т.1).

Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради у зверненні до суду повідомила, що батько малолітнього неодноразово звертався до них з численними скаргами на ОСОБА_2 щодо виховання їх сина та на дії посадових осіб. Всі скарги виявилися безпідставними та необґрунтованими.

Враховуючи висновок Васильківської районної державної адміністрації "Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, відносно його малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1" від 17.11.2016 р., служба у справах дітей просила задовольнити заяву ОСОБА_2 у повному обсязі (а.с.116 т. 2).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив зі ставлення батька до своєї дитини, заперечення останнього проти позову, тієї обставини, що поведінка відповідача свідчить про бажання спілкуватись з сином, а ухилення батька дитини від матеріального утримання дитини не може призвести до позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Належних та допустимих доказів вчинення проти дитини протиправних дій, ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який є законним та обґрунтованим.

Доводи позивача про те, що судом безпідставно не взято до уваги висновок Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 17 листопада 2016 року, є необґрунтованими.

Судом першої інстанції зазначеному висновку надано належну оцінку, у сукупності з іншими доказами по справі.

При цьому колегія суддів враховує і ту обставину, що із вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 сприятиме захисту прав та інтересів дитини.

Положеннями частини шостої статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

З огляду на викладене, суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню сина факт існування у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, оскільки сплата аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

За відсутності доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи докази не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з для її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: Г.М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк