Справа № 201/9314/18
Провадження № 2/201/687/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

15 лютого 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Мінєвича до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

29 серпня 2018 року ОСОБА_1 Мінєвич звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 серпня 2018 року передано для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с. 15).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2018 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та справу призначено до розгляду (а.с. 19-20).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який зареєстрований 17 травня 1989 року Кіровським відділом реєстрацій актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Нещодавно йому стало відомо про укладений між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та його дружиною ОСОБА_2 19 грудня 2007 року договір про надання відновлювальної кредитної лінії №095/03-16065-ДК, предметом якого було надання ОСОБА_2 грошових коштів у тимчасове користування в межах максимального ліміту заборгованості до 120000 доларів США, кінцевий терміном повернення заборгованості було до 18 грудня 2022 року. Кредит надався на споживчі цілі з встановленням іпотеки. Позивачем зазначено, що вищевказаний договір є незаконними і порушує його цивільні права, та норми законодавства, а саме ст. 65 СК України, оскільки вважає, що зазначений кредитний договір виходить за межі дрібного побутового, відповідач ОСОБА_2 має відповідати за цим договором перед банком всім своїм майном, яке є спільним майном подружжя, отже, неотримання його згоди під час укладення кредитного договору, зазначених вимог закону, грубо порушило його права та норми цивільного законодавства, і тому він звернувся до суду.

Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 231).

Відповідач ОСОБА_2 надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі.

Від представника відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 29-32)

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 223, ст. 280 ЦПК України.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Відповідно до повторного свідоцтва про шлюб серії 1-КИ №160709 від 02 березня 2010 року, виданого Кіровським ОСОБА_1 Мінєвич та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 травня 1989 року (а.с. 14).

Так, АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 19 грудня 2007 року уклали договір про надання відновлювальної кредитної лінії №095/03-16065-ДК (а.с. 6-10).

Згідно зазначеного кредитного договору банк зобовязався надати ОСОБА_2 грошові кошти окремими частинами зі сплатою 13,5 % річних та комісій, в розмірі та порядку визначеному цим договором в межах максимального ліміту заборгованості до 120000 доларів США.

Відповідно до п. 1.3 зазначеного договору в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобовязань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій а також інших витрат на здійснення забезпеченою іпотекою вимогу кредитор укладає іпотечний договір.

На виконання зазначеного пункту договору між майновим поручителем - відповідачем ОСОБА_3 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» 26 грудня 2007 року було укладено іпотечний договір № 095/09-16065-ІР, згідно якого ОСОБА_3, як майновий поручитель, передає в іпотеку банку у якості забезпечення виконання зобовязань фізичною особою ОСОБА_2 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №095/03-16065-ДК від 19 грудня 2007 року домоволодіння загальною площею 88,8 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0273 га, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Свєтлова, 53а, вартістю за взаємною згодою сторін цього договору 80857,03 доларів США (а.с. 11-13).

Зазначений кредитний договір добровільно підписаний ОСОБА_2, але без згоди її чоловіка ОСОБА_1, що визнано сторонами по справі.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови,що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Спірний договір кредиту укладений в письмовій формі та своїм підписом відповідач ОСОБА_2 підтвердила свою згоду з його умовами.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог,які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, недійсними можуть бути правочини, вчинені під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а також внаслідок тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. ст. 229 - 233 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина,чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого,що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з роз'ясненнями, наданими у пункті 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», про те, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 Сімейного Кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Водночас, за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Таким чином, судом встановлено, та письмовими доказами по справі підтверджено, що відповідачі ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» під час укладання спірного кредитного договору, не могли не знати та знали, що кошти отримуються відповідачем ОСОБА_2, яка перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, що підтверджується копією паспорта ОСОБА_2 зі штампом про реєстрацію шлюбу, який надавався відповідачу ПАТ «Укрсоцбанк» під час укладення спірного кредитиного договору (а.с. 126).

Наведене, узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України № 6-533цс16 від 30 березня 2016 року та правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-82,89, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні ОСОБА_1 Мінєвича до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії №095/03-16065-ДК від 19 грудня 2007 року, укладений АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» () та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя С.С. Федоріщев