КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/359/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року місто Київ

справа №752/21317/15-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Мирошниченко О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому з урахуванням поданих заяв про збільшення та уточнення позовних вимог просив:

встановити факт спільного проживання його та ОСОБА_1 з лютого 2003 року;

визнати за ним право особистої приватної власності на наступне майно:

- нежитлові приміщення АДРЕСА_4 загальною площею 276,4 кв.м;

- 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0251 га, від загальної площі 0,4800 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області;

- квартиру АДРЕСА_5

- домоволодіння АДРЕСА_6

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що у період з 09 лютого 1994 року по 01 жовтня 1999 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, після чого з березня 2003 року сторони знову почали спільно проживати однією сім'єю та вести спільний побут.

Вказував, що 13 грудня 2003 року він з ОСОБА_1 повторно зареєстрували шлюб, від якого вони мають двох дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року шлюб між ним та відповідачем розірвано.

Зазначав, що за період перебування у шлюбі з відповідачем, ними було придбано рухоме та нерухоме майно.

Посилався на те, що, 28 жовтня 2002 року ним до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, придбано за договором купівлі-продажу нежитлове приміщення цокольного поверху, загальною площею 313 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7, яке у подальшому 17 листопада 2006 року за договором купівлі-продажу ним було відчужено на користь третіх осіб за ціною 3080500 грн., що еквівалентно 610000 доларів США.

Вказував, що між ним та ОСОБА_6 було укладено договір позики, за яким грошові кошти, були ним отримані як фізичною особою-підприємцем не в інтересах сім'ї, а для здійснення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку, а тому вважає їх особистою приватною власністю.

Зазначав, що кошти на депозитних рахунках, які він відкривав у АТ «Банк «Національний кредит» та отримані від відчуження нежитлового приміщення, також є його особистою приватною власністю.

Посилався на те, що оскільки грошові кошти, внесені ним на ремонт та реконструкцію нежитлового приміщення АДРЕСА_4 належали йому на праві особистої приватної власності, то і на вказане приміщення розповсюджується право його особистої приватної власності.

Вказував, що 05 серпня 2008 року ним за договором купівлі-продажу було набуто у власність 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0251 га, від загальної площі 0,4800 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться у садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Крім того зазначав, що набута у власність квартира АДРЕСА_1, на підставі договору відступлення права вимоги від 12 грудня 2006 року, укладеного між сторонами у справі та ОСОБА_7, придбана за його особисті грошові кошти.

Посилався на те, що відповідачем без його згоди та не в інтересах сім'ї відчужено транспортний засіб марки «AUDI» модель «Q5», а також квартиру АДРЕСА_2, а тому в рахунок компенсації половини вартості відчуженого майна, він просив збільшити його частку у домоволодінні, що розташоване за адресою: АДРЕСА_8 та визнати за ним право особистої приватної власності на вказане домоволодіння.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому з урахуванням поданих заяв про збільшення та уточнення позовних вимог просила:

1) визнати за нею право особистої приватної власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_9

2) в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на:

- 1/2 частину групи нежитлових приміщень АДРЕСА_10

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 163,30 кв.м;

- 1/6 частину від 1/3 частини земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0251 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться в садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області;

- 1/2 частину грошових коштів, що складає 2530331,20 грн., отриманих в якості орендних платежів в період з 15 серпня 2012 року по 01 лютого 2016 року за договором оренди №1 від 15 серпня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Греммерлі»;

3) в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_3 право власності на:

- 1/2 частину групи нежитлових приміщень АДРЕСА_10

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, загальною площею 163,30 кв.м.;

- 1/6 частину від 1/3 частини земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0251 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться в садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області;

- 1/2 частину грошових коштів, що складає 2530331,20 грн., отриманих в якості орендних платежів в період з 15 серпня 2012 року по 01 лютого 2016 року за договором оренди №1 від 15 серпня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Греммерлі».

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що, на момент ухвалення Шевченківським районним судом міста Києва рішення від 23 червня 2011 року, яким визнано за ОСОБА_3 право власності на групу нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_11, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому вказані нежитлові приміщення є спільною сумісною власністю сторін у справі.

Вказувала, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 ними було придбано наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_3 та 1/3 частину земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0251 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться в садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Вважала, що на вказане нерухоме майно розповсюджується режим спільної сумісної власності її та ОСОБА_3, у зв'язку із чим, враховуючи принцип рівності часток подружжя, вказане майно підлягає поділу між сторонами у справі у рівних частках.

Зазначала, що домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_12, не є об'єктом права спільної сумісної власності сторін у справі, оскільки є її особистою приватною власністю.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_4 загальною площею 276,4 кв.м.

У іншій частині позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_12.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 наступне майно:

- 1/3 частину земельної ділянки, площею 0,0251 га, від загальної площі 0,4800 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована у садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області;

- квартиру АДРЕСА_13

В порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 частину житлової квартири АДРЕСА_3, загальною площею 163,30 кв.м;

- 1/6 частину від 1/3 частини земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0251 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться в садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області;

В порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю, визнано за ОСОБА_3 право власності на:

- 1/2 частину житлової квартири АДРЕСА_3, загальною площею 163,30 кв.м.;

- 1/6 частину від 1/3 частини земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0251 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться в садовому товаристві «Млинок» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району Київської області.

У іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року судові витрати покладено на ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у сплачених ними розмірах.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року в частині задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_3 про визнання за ним права особистої приватної власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_4 загальною площею 276,4 кв.м та відмови у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1, задовольнити зустрічні позовні вимоги в частині визнання в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю за ОСОБА_1 права власності на:

- 1/2 частину групи нежитлових приміщень НОМЕР_4, загальною площею 276,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11;

- 1/2 частину грошових коштів, що складає 2530331,20 грн., отриманих в якості орендних платежів в період з 15 серпня 2012 року по 01 лютого 2016 року за договором оренди №1 від 15 серпня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Греммерлі».

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що зі змісту договорів укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 від 10 травня 2006 року про наміри, від 01 червня 2006 року про спільне інвестування, від 10 січня 2007 року про внесення змін до основного договору про спільне інвестування від 01 червня 2006 року, акту звірки площ та взаємних розрахунків від 10 лютого 2010 року та з депозитних договорів вбачається, що позивач ОСОБА_3 діяв як фізична особа, усі дії за договорами та актом мали місце у період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1

Зазначала, що зі змісту рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2011 року та витягу про державну реєстрацію прав від 01 вересня 2011 року вбачається, що право власності на групу нежитлових приміщень НОМЕР_4, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_11, виникло у ОСОБА_3 як фізичної особи у період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1

Посилалася на те, що відповідач ОСОБА_1 брала участь у фінансуванні та реконструкції спірних нежитлових приміщень за рахунок грошових коштів, розміщених на її банківських рахунках та заробітної плати, зазначені кошти були спільною сумісною власністю подружжя, мали характер спільного бюджету сім'ї та використовувалися з метою фінансування та реконструкції нежитлових приміщень.

Вказувала, що довідка №01-16-34 від 08 лютого 2016 року, видана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. вимогам процесуального законодавства не відповідає, оскільки є похідною від визначеного засобу доказування, у даному випадку, яким є договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, із зазначеної довідки неможливо встановити у який спосіб здійснювалися розрахунки за договором купівлі-продажу нежитлового-приміщення від 17 листопада 2006 року (готівковий чи безготівковий), неможливо встановити у формі одноразового чи іншого (наприклад, частинами) платежу здійснювався розрахунок між ОСОБА_3 та покупцями, момент отримання грошових коштів та точну суму такого платежу.

Зазначала, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували фактичне передання грошових коштів за договорами позики, їх отримання саме у такому розмірі, як зазначено у розписках та розміщення саме позикових коштів на депозитних рахунках, на які посилається позивач.

Посилалася на те, що про сумнівний характер джерел походження грошових коштів, за рахунок яких було здійснено будівництво і реконструкція нежитлових приміщень (зокрема, позичкових коштів) свідчить і рівень доходів позикодавця ОСОБА_6, що підтверджено Листом Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві, із якого вбачається, що доходи ОСОБА_6 з 01 січня 2005 року по 30 червня 2007 року становили від 4500 грн. до 5020 грн.

Вказувала, що судом першої інстанції невірно застосовані положення ст.57 СК України, в той час, як підлягали застосуванню положення ст.ст.60, 61 СК України.

Вказувала, що відмова у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо поділу грошових коштів отриманих в якості орендних платежів є необґрунтованою, оскільки матеріали справи містять договір оренди №1 від 15 серпня 2012 року та відомості про те, що вказаний договір між сторонами припинено, розірвано, або договір не виконується сторонами у матеріалах справи відсутні.

На адресу Київського апеляційного суду від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилався на те, що оскільки грошові кошти, внесені ним на ремонт та реконструкцію нежитлового приміщення АДРЕСА_4 належали йому на праві особистої приватної власності, то і на вказане приміщення розповсюджується право його особистої приватної власності.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_3 про визнання за ним права особистої приватної власності на нежитлові приміщення НОМЕР_4 по АДРЕСА_14 та відмови у задоволенні зустрічних вимог про визнання в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю за ОСОБА_1 права власності на:

- 1/2 частину групи нежитлових приміщень НОМЕР_4, загальною площею 276,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11;

- 1/2 частину грошових коштів, що складає 2530331,20 грн., отриманих в якості орендних платежів в період з 15 серпня 2012 року по 01 лютого 2016 року за договором оренди № 1 від 15 серпня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Греммерлі», а тому перевіряється апеляційним судом лише в цій частині. В решті рішення не оскаржується.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 лютого 1994 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який було розірвано 01 жовтня 1999 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 24 лютого 2016 року.

13 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вдруге було зареєстровано шлюб, який вподальшому було розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року.

Під час шлюбу сторонами було набуто рухоме та нерухоме майно.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_1 вказувала серед іншого на те, що нежитлові приміщення НОМЕР_4 по АДРЕСА_14 є спільною сумісною власністю її та позивача, оскільки укладені договори, внаслідок яких було набуто спірне майно та саме право власності на нежитлові приміщення було зареєстровано у період шлюбу. Зазначала, що вона також брала участь у фінансуванні реконструкції нежитлових приміщень.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання права особистої приватної власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_4 суд першої інстанції виходив з того, що кошти, витрачені позивачем на фінансування будівництва і реконструкцію вказаних нежитлових приміщень належали ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності, оскільки набуття вказаних приміщень відбувалося не в інтересах сім'ї, а в особистих інтересах позивача, як фізичної особи-підприємця, з метою подальшого використання цього майна у своїй підприємницькій діяльності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог відповідача ОСОБА_1 в частині визнання за сторонами по 1/2 частині грошових коштів, що складає 2530331,20 грн., отриманих в якості орендних платежів в період з 15 серпня 2012 року по 01 лютого 2016 року за договором оренди №1 від 15 серпня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Греммерлі», суд першої інстанції виходив з недоведеності вказаних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 09 лютого 1994 року по 01 жовтня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

13 грудня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 вдруге зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що 18 вересня 2003 року ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець (т.1 а.с.196).

10 травня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено договір про наміри (т.1 а.с. 197-198), в якому сторони домовились забезпечити організацію та фінансування будівельно-ремонтних робіт горищного приміщення в будинку за адресою: АДРЕСА_14.

01 червня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено основний договір про спільне інвестування (т.1 а.с.220-221), за умовами якого, сторони домовилися здійснювати спільні дії з реставрації та ремонту приміщення за адресою: АДРЕСА_11, з подальшим облаштуванням аттикового і мансардного поверхів. Сторони домовилися забезпечити організацію та фінансування реставраційних та проектних робіт з подальшою метою комерційної експлуатації зазначених приміщень відповідно до своїх часток.

Згідно з п.1.2. вказаного договору, ОСОБА_3 зобов'язувався в термін до 31 грудня 2006 року компенсувати ОСОБА_8 частину витрат, понесених ним раніше на передпроектні роботи, укріплення фундаментів і інші витрати в розмірі 50000 доларів США.

У данному пункті договору також зазначено, що ОСОБА_8 27 грудня 2006 року отримав 50000 доларів США.

10 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 укладено договір про внесення змін до основного договору та викладено його в новій редакції (т.1 а.с. 223-226).

Відповідно до п.3.1. договору про внесення змін сторони погодили, що досягнення спільного результату данного договору, а саме: ремонт, реставрація будинку з пристосуванням горищних приміщень під житло і творчі майстерні та реєстрація прав власності на приміщення у визначених долях, буде відбуватись в результаті спільного фінансування сторонами всіх витрат.

Сторони домовились, що кінцевим результатом виконання умов договору про внесення змін є виникнення права власності на приміщення. Право власності на приміщення після його ремонту та реставрації має бути зареєстроване за сторонами в наступних співвідношеннях: ОСОБА_8 отримає 75% відсотків права власності на приміщення, ОСОБА_3 отримає 25% відсотків права власності на приміщення (п.1.4. договору про внесення змін).

Відповідно до п.3.3. договору про внесення змін всі витрати на ремонт та реконструкцію приміщення несе ОСОБА_8, ОСОБА_3 зобов'язується компенсувати витрати, згідно своєї частки. За попередніми розрахунками загальна вартість витрат складатиме 900000 доларів США.

За положеннями п.3.4. договору про внесення змін сторони домовились, що ОСОБА_3 в термін до 31 грудня 2007 року зобов'язаний компенсувати витрати згідно зі своєю часткою у розмірі 225000 доларів США.

З положень п.3.4. договору про внесення змін вбачається, що 90000 доларів США ОСОБА_8 отримав в повному обсязі 10 січня 2007 року та 140000 доларів США отримав в повному обсязі 21 червня 2007 року.

Відповідно до п.3.5. договору про внесення змін всі витрати на оформлення проектної і дозвільної документації на реставрацію і ремонт приміщення несе ОСОБА_8, ОСОБА_3 зобов'язується компенсувати витрати, згідно своєї частки.

Зі змісту п.3.5. договору про внесення змін вбачається, що 35000 доларів США ОСОБА_8 отримав в повному обсязі 27 червня 2007 року.

Відповідно до акту звірки площ та взаємних розрахунків від 10 лютого 2010 року за договором про внесення змін до основного договору про спільне інвестування від 03 січня 2007 року (т.1 а.с. 229) ОСОБА_3 компенсував ОСОБА_8 витрати, понесені на інвестування приміщень, на загальну суму 315000 доларів США, що становить 25% усіх витрат, понесених ОСОБА_8 на інвестування ремонту та реставрації приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2011 року за ОСОБА_3 визнано право власності на групу нежитлових приміщень НОМЕР_4, загальною площею 276,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 (т.1 а.с. 16-17).

01 вересня 2011 року право власності на групу нежитлових приміщень НОМЕР_4, загальною площею 276,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11, зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі вказаного рішення суду від 23 червня 2011 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» №31157816 від 01 вересня 2011 року (т.1 а.с. 22).

З матеріалів справи вбачається, що 28 жовтня 2002 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №2519 придбав нежитлове приміщення цокольного поверху №292, загальною площею 313 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7.

Станом на час укладення вказаного договору позивач у зареєстрованому шлюбі не перебував.

17 листопада 2006 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Тетерською О.Ю. за №6053 продав, а ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в рівних частинах придбали нежитлове приміщення цокольного поверху №292, загальною площею 313 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 (т.7 а.с.174).

У п.2.1 договору зазначено, що продаж нежитлового приміщення вчинено за 3080500 грн., що за курсом НБУ станом на 17 листопада 2006 року складало 610000 доларів США, які продавець отримав від покупця під час підписання цього договору.

Вказані обставини також підтверджуються довідкою №01-16-34 від 08 лютого 2016 року, виданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. (т.1 а.с.203).

Оскільки станом на 28 жовтня 2002 року ОСОБА_14 у зареєстрованому шлюбі не перебував, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказане нежитлове приміщення цокольного поверху №292, загальною площею 313 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 було особистою приватною власністю позивача так, як і кошти отримані від його продажу.

Посилання апеляційної скарги на те, що довідка №01-16-34 від 08 лютого 2016 року, видана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. є неналежним доказом по справі колегія суддів відхиляє, оскільки вказана довідка про вчинення нотаріальних дій є офіційним документом, видана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та містить всі необхідні реквізити.

Крім того, сама ОСОБА_1 надаючи пояснення у суді першої інстанції вказувала на те, що їй було відомо про факт укладення зазначеного договору купівлі-продажу від 17 листопада 2006 року.

Також і в суді апеляційної інстанції представник відповідача не оспорювала факт продажу ОСОБА_3 належного йому нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 червня 2006 року між ОСОБА_6, як позикодавцем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, як позичальником, укладено договір позики (т.1 а.с.194-195).

У п.1 розділу 1 вказаного договору визначено, що позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику позику з метою використання у підприємницькій діяльності, а позичальник зобов'язується повернути позику у строки та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п.2 розділу 2 вищевказаного договору сума позики за цим договором становила 1262500 грн., що є еквівалентом 250000 доларів США за офіційним валютним курсом НБУ встановленого на момент підписання договору.

На виконання умов договору позики 15 червня 2006 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 1100000 грн., що еквівалентно 200000 доларів США та 01 листопада 2006 року позивач отримав від ОСОБА_6 220000 грн., що еквівалентно 40000 доларів США, що підтверджується копіями розписок (т.1 а.с.199, 201).

З матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2006 року ОСОБА_3 згідно з угодою №1966/09-2/ф відкрив депозитний рахунок НОМЕР_5 в АТ «Банк «Національні Інвестиції» в доларах США, який був закритий 21 червня 2007 року.

Загальна сума коштів, що була внесена на зазначений рахунок становить 840000 доларів США.

З виписки по депозитному рахунку НОМЕР_5 вбачається наступний рух коштів (т.1 а.с.182-184) ОСОБА_3 внесено на депозит:

15 червня 2006 року - 200000 доларів США (вказані кошти були отримані позивачем від ОСОБА_6 згідно договору позики від 14 червня 2006 року);

01 листопада 2006 року - 40000 доларів США (вказані кошти були отримані позивачем від ОСОБА_6 згідно договору позики від 14 червня 2006 року);

17 листопада 2006 року - 600000 доларів США (кошти отримані позивачем від продажу нежитлове приміщення цокольного поверху №292, загальною площею 313 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_7);

ОСОБА_3знято з вказаного депозитного рахунку:

11 грудня 2006 року - 200000 доларів США (позивачем була здійснена частина внеску за договором про оплату по договору цесії від 12 грудня 2006 року та часткове погашення кредиту за договором кредиту №10-29/2793 від 12 грудня 2006 року);

27 грудня 2006 року - 50000 доларів США (цієї ж дати позивачем здійснено платіж за основним договором про спільне інвестування від 01 червня 2006 року у розмірі 50000 доларів США).

10 січня 2007 року - 90000 доларів США (цього ж дня ОСОБА_3 здійснено платіж за договором про внесення змін до основного договору про спільне інвестування від 10 січня 2007 року у розмірі 90000 доларів США);

21 червня 2007 року - 500000 доларів США, (цього ж дня ОСОБА_3 здійснено платіж за договором про внесення змін до основного договору про спільне інвестування від 10 січня 2007 року у розмірі 140000 доларів США та повернуто кошти у розмірі 240000 доларів США за договором позики від 14 червня 2006 року).

За час дії зазначеного депозиту нараховано сукупну суму відсотків у розмірі 45344,10 доларів США.

21 червня 2007 року ОСОБА_3 згідно з угодою №2556/09-2/ф відкрив депозитний рахунок НОМЕР_6 в АТ «Банк «Національні Інвестиції» в доларах США.

З виписки по вказаному депозитному рахунку вбачається, що 21 червня 2007 року ОСОБА_3 вніс на депозит суму коштів у розмірі 52000 доларів США, а 27 червня 2008 року депозит у сумі 52000 доларів США було знято останнім, що підтверджується випискою по рахунку (т.1 а.с.205-209).

Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Положеннями частин 3, 4 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 3 ч.1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 жовтня 2002 року ОСОБА_3, не перебуваючи у шлюбі, за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу придбав нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7 та 17 листопада 2006 року останній відчужив вказане нежитлове приміщення за ціною 3080500 грн., що в еквіваленті на момент відчуження становило 610000 доларів США, які в подальшому позивачем були внесені на депозитні рахунки, відкриті на ім'я ОСОБА_3 в АТ «Банк «Національний кредит».

Під час судового розгляду справи судом першої істанції, ОСОБА_3 належними доказами спростував презумпцію спільного майна подружжя, а саме: щодо групи нежитлових приміщень НОМЕР_4, загальною площею 276,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що група нежитлових приміщень НОМЕР_4, загальною площею 276,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11, хоча і була придбана у період шлюбу, але для фінансування будівництва і реконструкції вказаних нежитлових приміщень ОСОБА_3 витратив особисті кошти, отримані від продажу належного йому на праві власності майна, набуття вказаних приміщень відбувалося не в інтересах сім'ї, а в особистих інтересах позивача з метою подальшого використання цього майна у своїй підприємницькій діяльності, а тому вказане майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя та відповідно, не підлягає поділу згідно положень СК України.

Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що група нежитлових приміщень НОМЕР_4, загальною площею 276,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 є особистою приватною власністю ОСОБА_3

При цьому ОСОБА_1 доказів того, що вказані нежитлові приміщення були придбані за спільні грошові кошти або зароблені спільною працею подружжя суду надано не було.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що не знайшли свого підтвердження факт розміщення саме грошових коштів одержаних за договором-купівлі продажу нежитлового приміщення на депозитному рахунку, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивач 17 листопада 2006 року відчужив належне йому майно за 610000 доларів США та в цей же день сума у розмірі 600000 доларів США покладена на депозитний рахунок позивача у АТ «Банк «Національні Інвестиції».

При цьому, відповідач не надала доказів на підтвердження того, що вказані грошові кошти у сумі 600000 доларів США є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно не зазначила інших, (ніж зазначає позивач) джерел їх походження.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, щосудом першої інстанції невірно застосовані положення ст.57 СК України, в той час, як підлягали застосуванню положення ст.ст.60, 61 СК України спростовуються вищевикладеним.

Посилання апеляційної скарги на те, що про сумнівний характер джерел походження грошових коштів, за рахунок яких було здійснено будівництво і реконструкція нежитлових приміщень (зокрема, позичкових коштів) свідчить рівень доходів позикодавця ОСОБА_6, що підтверджено листом Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві, із якого вбачається, що доходи ОСОБА_6 з 01 січня 2005 року по 30 червня 2007 року становили від 4500 грн. до 5020 грн., колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не підтверджують те, що у ОСОБА_6 були відсутні доходи у інший період, які б свідчили про відсутність у останнього можливості надати в борг вказані вище кошти.

Доводи апелянта про те, що позивачем не надано доказів розміщення саме позикових коштів на депозитних рахунках ОСОБА_3 колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються вищевказаними виписки по депозитному рахунку НОМЕР_5, в яких зазначено дата та суми внесення коштів, які збігаються з розписками.

Доказів того, що суми у розмірі 200000 доларів США, які були внесені позивачем на рахунок 15 червня 2006 року та 40000 доларів США, яка внесена 01 листопада 2006 року були отримані з інших джерел ніж за розписками стороною відповідача суду не надано.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що: у матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували факт отримання позивачем грошових коштів за договорами позики, отримання коштів саме у такому розмірі, як зазначено у розписках та те, що не знайшли свого підтвердження факт укладення договорів позики з урахуванням неможливості встановити давність виконання письмових доказів, на які посилається позивач колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні суду першої інстанції, ОСОБА_6, який був допитаний в якості свідка пояснив, що дійсно між ним та ОСОБА_3 у 2006 році був укладений договір позики та були складені дві розписки, за якими він передав позивачу 240000 доларів США готівкою. Зазначав, що зобов'язання за розписками ОСОБА_3 виконав у повному обсязі, кошти повернув у строки. Вказував, що надати оригінали розписок він не може, оскільки він їх не зберігав, так як кошти були повернуті.

Колегія суддів бере до уваги той факт, що з часу написання розписок (2006 рік), повернення коштів позивачем за розписками (2007 рік) та звернення сторін з даними позовами до суду (2015, 2016 роки) пройшов значний проміжок часу, за який оригінали розписок не збереглися.

При цьому, дійсність договорів позики стороною відповідача не спростована.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що вона брала участь у фінансуванні реконструкції спірних нежитлових приміщень за рахунок грошових коштів, розміщених на банківських рахунках та заробітної плати, які були спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір банківського мультивалютного рахунку (т.2 а.с.39-40).

З виписки по вказаному рахунку від 11 травня 2016 року (т.2 а.с.41-42) вбачається, що грошові кошти у розмірі 93500 доларів США ОСОБА_1 були внесені на рахунок 01 листопада 2006 року о 06:29:51, однак відразу о 06:29:51 01 листопада 2006 року ця сума коштів була перерахована на інший рахунок.

У вищезазначеній виписці міститься також інформація про одночасне внесення та перерахування на інший рахунок 21 листопада 2006 року о 10:04:23 коштів у сумі 48500 доларів США.

Однак, жодних доказів, що підтверджують готівкове зняття цих коштів та передачу їх ОСОБА_3 з метою інвестування нежитлового приміщення матеріали справи не містять.

Не надано стороною відповідача і доказів того, що грошові кошти у сумі 48500 доларів США були перераховані на будь-який банківський рахунок відкритий на ім'я ОСОБА_3

При цьому, як вбачається з матеріалів справи перша оплата на інвестування будівництва і реконструкції приміщення була здійснена ОСОБА_3 зі свого рахунку 27 грудня 2006 року, тобто більше ніж через місяць після того, як відповідачем ОСОБА_1 перераховано грошові кошти на інший рахунок.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 неодноразово надавала кошти позивачу для будівництва та реконструкції групи нежитлових приміщень, які були нею зняті з депозитного рахунку за договором банківського вкладу №038/05-320 від 18 березня 2008 року та договором банківського вкладу №038/05-529 від 10 липня 2008 року, укладених між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач не подала доказів на підтвердження фактів внесення грошових коштів на депозитні рахунки, руху коштів по рахункам (поповнення рахунку, нарахування процентів, повне або часткове зняття коштів тощо) та підтвердження закінчення строку дії договорів та зняття коштів з рахунків.

Крім того, договір банківського вкладу №038/05-529 на суму 80000 доларів США був укладений відповідачем 10 липня 2008 року, а останній платіж позивачем ОСОБА_3 для будівництва та реконструкції групи нежитлових приміщень був здійснений 27 червня 2008 року, тобто ще до відкриття депозитного рахунку.

Щодо посилання апелянта, як на підтвердження наявності у ОСОБА_1 доходів на лист Державної фіскальної служби України, який надійшов до суду 04 листопада 2016 року та лист Пенсійного фонду України від 25 липня 2016 року №23937/05-30 колегія суддів вважає необхідним зазначити, що відповідачем не надано доказів на підтвердження факту передачі відповідачем позивачу певних грошових сум та факту подальшого використання позивачем таких коштів для фінансування будівництва спірних нежитлових приміщень.

Крім того, як вбачається з листа Державної фіскальної служби України, який надійшов до суду 04 листопада 2016 року загальна сума доходу відповідача за 2003-2007 роки склала 518500 грн.

Доказів щодо придбання спірних нежитлових приміщень за спільні кошти, стороною відповідача надано не було, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав вважати групу нежитлових приміщень НОМЕР_4, загальною площею 276,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та їх поділу.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_1 також просила визнати за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів, що складає 2530331,20 грн., отриманих в якості орендних платежів за здачу нежитлового приміщення НОМЕР_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 в оренду за період з 15 серпня 2012 року по 01 лютого 2016 року за договором оренди №1 від 15 серпня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Греммерлі».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню, оскільки нежитлові приміщення НОМЕР_4, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_11 є приватною власністю позивача, а відтак правових підстав вважати, що кошти отримані в якості орендних платежів є спільною сумісною власністю сторін у колегії суддів не має, а, отже, і підстави для стягнення 1/2 частини грошових коштів отриманих позивачем за договором оренди №1 від 15 серпня 2012 року відсутні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_3 про визнання за ним права особистої приватної власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_4 загальною площею 276,4 кв.м та в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на:

- 1/2 частину групи нежитлових приміщень НОМЕР_4, загальною площею 276,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11;

- 1/2 частину грошових коштів, що складає 2530331,20 грн., отриманих в якості орендних платежів в період з 15 серпня 2012 року по 01 лютого 2016 року за договором оренди № 1 від 15 серпня 2012 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Греммерлі» ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: