Справа № 471/1086/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

представника позивача - Хмельницького А . М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ :

Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування

Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 17 квітня 2007 року відповідач отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Втім, як указує позивач, відповідач своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків не дотрималась, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2018 року має заборгованість перед банком у сумі 20 160,84 грн., а саме : 2 476, 55 грн. за тілом кредиту, 16 248, 06 грн.- за відсотками, що нараховані за користування кредитом, а також за штрафами, як то, його фіксованою частиною у розмірі 500,00 грн. та процентною складовою у розмірі 936,23 грн.

У зв`язку із таким, позивач через свого представника просив стягнути вказану заборгованість із відповідача на його користь, а так само і сплачений ним судовий збір за подання цього позову у розмірі 1 762,00 грн.

Процесуальні дії у справі

Спрощене провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2019 року.

Будь - яких клопотань представник позивача в судовому засіданні не заявляв.

Тож, учинивши усі дії задля своєчасного і правильного вирішення справи, у межах дії принципу змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, суд перейшов до її розгляду по суті.

Позиції сторін

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити із підстав, що викладені в позовній заяві та пояснив суду, що відповідач дійсно отримала в АТ КБ "Приватбанк" кредит, однак, у якому саме розмірі вказати не може.

Наявні у нього бази даних не містять такої інформації.

При цьому, з 2007 року положення Умов та правил надання банківських послуг неодноразово змінювались, однак яка саме їх редакція наразі додана до позовної заяви достовірно невідомо, можливо та, яка діяла на момент укладення кредитного договору.

Чи направляв банк письмову вимогу відповідачу він не знає, однак Умовами передбачено направлення боржнику SMS - повідомлень із вказівкою на розмір заборгованості.

Втім, остання свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків належно не виконувала, внаслідок чого в неї й виникла вказана у позовній заяві заборгованість.

Відповідач, у судове засідання не прибула, про його дату, час і місце повідомлена належно, що підтверджується даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, причин своє неявки не вказала, будь - яких заяв, у тому числі й по суті справи, або ж клопотань до суду не направляла.

У зв`язку із таким, суд вважає наявними одночасно існування всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач двічі належно повідомлена про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явилась, причин своєї неявки не повідомила, відзив на позов не подала, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи, що підтверджується відповідною заявою, наявною в матеріалах провадження.

Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, які виникли між сторонами, з посиланням на докази, у тому числі й на докази, що відхилені судом і мотиви їх відхилення, а також оцінка аргументів, наведених позивачем

Тож, з`ясувавши позицію представника, дослідивши надані позивачем докази, оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, також достатності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, з огляду на правову аксіому «Atrium habet se intromittere indicia prae se» (суд має справу з тими доказами, які перед ним), керуючись законом, виходив із такого.

Зокрема, суд установив, що 17 квітня 2007 року відповідач звернулась до АТ "Приватбанк" із заявою, якою виявила бажання оформити на своє ім`я кредитку.

Із заяви слідує, що відповідач була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами "Приватбанка".

Згідно із наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачки станом на 31 жовтня 2018 року становить 20 160, 84 грн. і складається із заборгованості : за тілом кредиту у розмірі 2 476,55 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 16 248, 06 грн., а також за штрафами - його фіксованою частиною у розмірі 500,00 грн. та процентною складовою у розмірі 936,23 грн.

Між тим, позивач, стверджуючи, що відповідач має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 476,55 грн. не надає цьому жодного належного підтвердження.

Так, позовна заява не містить вказівки на розмір кредитних коштів, які відповідач отримала 17 квітня 2007 року.

Відсутні дані про розмір отриманого відповідачкою кредиту і в її заяві від 17 квітня 2007 року.

Що ж до наданого позивачем розрахунку, то останній також не дає можливості установити розмір отриманого кредитку.

При цьому, представник позивача в судовому засіданні також стверджував про відсутність у нього таких даних.

Отже, який чином суду слід перевірити розмір заявленої позивачем заборгованості залишається не зрозумілим.

До того ж будь - яких даних про збільшення чи то зменшення кредитного ліміту позивачем надано не було.

Водночас, із розрахунку заборгованості слідує, що відповідач здійснювала погашення за наданим кредитом, зокрема, останній платіж здійснила 28 січня 2011 року.

Та знову ж таки, не маючи чітко визначеного розміру отриманих кредитних коштів, суд позбавлений можливості здійснити перевірку повноти погашення заборгованості.

Крім того, із розрахунку заборгованості слідує, що процентна ставка, зокрема, поточна була встановлена у розмірі 36 % і в подальшому не змінювалась. Прострочена процентна ставка встановлена на рівні 72 % і також позивачем не змінювалась.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, за змістом вказаної правової норми, позивач банк має право на одержання процентів від суми позики.

Так як указував суд вище, будь - яких належних і допустимих доказів щодо отриманої відповідачем суми позики позивач не надав.

Як наслідок, суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування позивачем заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Таким чином, позивач не дотримався свого обов`язку довести дійсний розмір заборгованості відповідача, що не відповідає положенням ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України.

Отже, за відсутності достовірних відомостей про отриману відповідачем суму позики (кредиту), позивач не довів перед судом наявність заборгованості за тілом та відсотками саме у заявленому ним розмірі.

Як наслідок, і не довів факт прострочення з боку відповідача.

За такого, суд вважає за необхідне відмовити у стягненні штрафів, як його фіксованої частини та і його процентної складової.

Зокрема, згідно п.8.6 Умов і Правил надання банківських послуг, що надані позивачем до суду, при порушенні відповідачем строків платежів по будь - якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, він зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Та як указував суд вище, позивачем не доведено прострочення відповідача, а такому говорити про наявність підстав для сплати штрафів не можна.

Що ж до заборгованості за пенею, то позивач стягнення її суми цим позовом не пред`являв.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - у заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Тобто, обґрунтування наявності обставин, на які посилається позивач, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Та у цьому випадку, розмір тіла кредиту (фактично суми, яку отримала відповідач) не містить у жодному із наданих позивачем доказів, ані в заяві відповідача, ані в наданому розрахунку. Та навіть вказівка в позовній заяві щодо отриманого кредиту, як то, його розміру вказівка відсутня.

У цілому ж, суд вважає за необхідне вказати на таке.

Надані позивачем у цій ситуації докази, заява відповідача та розрахунок заборгованості, не підтверджують наявність між сторонами кредитних відносин , а відповідно і заборгованості.

Так, у заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Втім з матеріалів справи убачається, що ні витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, ні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» не містять підпису позичальника.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» містить лише анкетні дані відповідача, її контактну інформацію. Сама ж заява не містить жодних даних про умови кредитування. Зокрема, вона не містить відомостей щодо розміру кредиту, розміру процентів за користування кредитними коштами або будь які інші умови договору.

А дані заяви відповідача про очікуваний кредитний ліміт у розмірі 500,00 грн. не є свідченням того, що саме ця сума була отримана позивачем.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1,2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як зазначалось вище, у заяві позичальника від 17 квітня 2007 року розмір кредиту та процентна ставка не зазначені.

Зазначено тільки розмір бажаного максимального ліміту ( 500,00 грн.), та як вказано вище, чи отримала відповідач саме у такому розмірі кредитні кошти залишається невідомо, а тому у цій частині має місце обгрнутований сумнів.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Також заява, яка підписана відповідачем про ознайомлення його з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, хоча й містить зазначений бажаний кредитний ліміт, проте, не містить даних апро строк дії платіжної картки, яка повинна бути видана банком відповідачу відповідно до його заяви, не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту).

Та навіть якщой відповдіач й отримала кредит у розмірі 500,00 грн., то слід зауважити, що позивач у рахунок погашення тіла кредиту зажадає повернення 2 476, 55 грн., що значно перевищує бажаний ліміт.

В той же час, будь - яких доказів на підтвердження того, що позивач збільшував цей ліміт, у тому числі й до якого розміру і скільки разів, суду надано не було.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 квітня 2007 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 квітня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27 грудня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17).

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору з відповідачем в порядку, передбаченому законом, погодження всіх істотних умов договору, видачі кредиту у конкретній сумі та обґрунтованості розрахунку заборгованості.

Як наслідок, позивач не довів порушення свого права з боку відповідача, що дає суду підстави відмовити у задоволенні його позову.

Згідно із положеннми ч.1 ст. 141 ЦПК України, за умови відмови у задоволенні позову, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1762, 00 грн. не підлягає стягненню з відповідача.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 263-265, 279, 280 -283 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Явіца