ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1011/19 Справа № 199/7437/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Деркач Н.М.,

суддів: Куценко Т.Р., Макарова М.О.,

при секретарі Хоменко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про припинення права власності та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права і та визнання права власності. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що їхнім з відповідачем батькам: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належало 62/100 (кожному по 62/200) частини домоволодіння ( квартира №1) по АДРЕСА_1, а також на праві спільної сумісної власності належала земельна ділянка площею 0. 0455 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку , господарських будівель та споруд.

Інші 38/100 ( 76/200) частин спірного домоволодіння ( квартира №2) та земельна ділянка площею 0, 0373 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд належить на праві власності ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина на 62/ 200 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, а також на 1/23 частину земельної ділянки площею 0. 0455 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку , господарських будівель та споруд.

У встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори звернулися ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Батько позивача та ОСОБА_7 - ОСОБА_5 відмовився від свої частки у спадщині на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були видані свідоцтва про право на спадщину, кожній на 3/8 частини домоволодіння від належної померлій ОСОБА_6 62/200 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 з урахуванням ј частки майна, від якої відмовився чоловік померлої ОСОБА_5

Частка ОСОБА_2 після померлої ОСОБА_6 складає 1/4 частину домоволодіння, свідоцтво про право на спадщину на вказану частку державним нотаріусом не видане. Крім домоволодіння, позивач, відповідач та третя особа успадкували частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_6

Позивач зазначала, що частка відповідача у спільній частковій власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 є незначною, відповідач в житловому будинку не проживає, оскільки має інше житло, за комунальні послуги не сплачує. Крім того, після померлої матері, ОСОБА_6 відповідач право власності на свою частину спірного нерухомого не оформляє, тим самим створює позивачу перешкоди позивачу у вільному володінні та користуванні майном.

На підставі наведеного позивач просила суд припинити за ОСОБА_2 право на:

-62/800 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці загальною площею 0, 0455 га ( кадастровий номер: НОМЕР_3), яку вона в порядку ч.5 ст. 1268 ЦК України отримала в спадок після своєї матері, ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 з відшкодуванням вартості 62/800 частини домоволодіння за рахунок ОСОБА_1 в сумі 14 953, 47 грн;

-визнати право на 2/16 частини земельної ділянки площею 0, 455 га по АДРЕСА_1 загальною площею 0, 00455 га ( кадастровий номер: НОМЕР_4), яку вона в порядку спадкування отримала в спадок після померлої ОСОБА_6 з відшкодуванням ОСОБА_2 62/800 частини земельної ділянки за рахунок ОСОБА_1 у сумі 7 713, 50 грн;

-визнати за ОСОБА_1 ( ІНН: НОМЕР_2) право власності на 62/800 частини домоволодіння АДРЕСА_1. розташоване на земельній ділянці загальною площею 0, 0455 га. кадастровий номер: НОМЕР_4; 2/16 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1. загальною площею 0, 0455 га. кадастровий номер: НОМЕР_4 по АДРЕСА_1.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, тому позов про припинення права на частку домоволодіння та земельної ділянки, на які за відповідачем не зареєстровано право власності, однак яке успадковане, на думку апелянта, підлягає задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, зазначивши у мотивувальній частині рішення обставини, викладені у даному відзиві.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування домоволодіння від 28.02.2007 року, ОСОБА_9 отримала в дар від ОСОБА_5 62/200 частини домоволодіння по АДРЕСА_1.

Інші 62/200 частини домоволодіння належали ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 62/200 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, а також чоловік померлої - ОСОБА_5

ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 спадщину прийняли . Чоловік померлої, ОСОБА_5 відмовився від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3

З матеріалів спадкової справи, заведеної Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 17.02.2007 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом- кожній на 3/8 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 з урахуванням 1/4 частки майна, від якої відмовився ОСОБА_5

Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку спадкового майна після померлої ОСОБА_6 на ім*я ОСОБА_2 державним нотаріусом не видавалося.

Що стосується земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка належала померлій ОСОБА_6, то свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям першої черги після померлої не видавалися.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що частка відповідача у спільній частковій власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 є незначною, відповідач в житловому будинку не проживає, за комунальні послуги не сплачує, право власності на свою частину спірного нерухомого не оформляє, тим самим створює позивачу перешкоди у вільному володінні та користуванні майном.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину на частку в домоволодінні АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_6 не отримувала, право власності на частку в майні не зареєструвала, перехід права власності на частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка залишилася після померлої ОСОБА_6, також не відбувся.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав. Правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що частка відповідача у спільній частковій власності на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 є незначною, тому просила її припинити та компенсувати вартість частки вказаного майна.

Однак, матеріалами справи встановлено, що свідоцтво про право на спадщину на частку в домоволодінні АДРЕСА_1 після померлої матері відповідач не отримувала, право власності на частку у нерухомому майні та на земельну ділянку не зареєструвала.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного правового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, тому позов про припинення права на частку домоволодіння та земельної ділянки, на які за відповідачем не зареєстровано право власності, однак яке успадковане, на думку апелянта, підлягає задоволенню, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки спростовуються нормами про момент виникнення права власності на нерухоме майно та земельні ділянки.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що, з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в мате

ріалах справи письмовими доказами.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.259, 367, 369, 374, 375,381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: Т.Р.Куценко

М.О.Макаров