ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3255/19 Справа № 206/5875/18 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано не поданою та повернуто /а.с. 11/.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 подала на неї апеляційну скаргу, в якій вважає її незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції при постановленні вказаної ухвали не було враховано докази, що підтверджують її незадовільний майновий стан, а тому незаконно відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

З цих підстав, просила скасувати ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року про повернення позову, а справу повернути в суд першої інстанції для продовження розгляду.

У визначений судом апеляційної інстанції строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КП "Дніпропетровська клінічна лікарня" Дніпропетровської обласної ради про відшкодування моральної шкоди /а.с. 1-5/.

Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, позовну заяву було залишено без руху /а.с. 7-8/.

Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджає сплаті судового збору, зокрема доказів відсутності інших доходів окрім пенсії, та того, що вона не перебуває на утриманні в інших осіб.

Копію ухвали ОСОБА_1 отримала 14 листопада 2018 року /а.с. 10/.

Вимоги ухвали не виконано, недоліки позовної заяви не усунуто.

Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу, оскільки позивачем не виконано вимоги ухвали суду від 25 жовтня 2018 року щодо сплати судового збору /а.с. 11/.

Колегія суддів не може визнати обґрунтованим та вмотивованим рішення суду про повернення позовної заяви, оскільки постановлено із порушенням вимог процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з ч.3 ст.185 ЦПК України у разі, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Аналогічні положення містить і стаття 136 ЦПК України.

Колегія суддів зазначає, що положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані.

Апеляційний суд, розглядаючи справу, бере до уваги надані апелянтом докази на підтвердження майнового стану, зокрема: Довідку ГУ ПФУ в Дніпропетровськійй області № 1442/02-06/07 від 22 листопада 2018 року, згідно якої розмір пенсії ОСОБА_1 за 6 місяців склав 8695,00 грн. /а.с. 27/ та довідку про склад сім'ї /а.с. 28/.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена передчасно, з порушенням норм процесуального права, а тому вона підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, а саме вирішення питання про відкриття провадження.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров