Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 201/17034/15-ц

провадження № 61-28799 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, Жовтневий відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2016 року у складі судді Батманової В. В. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А., Жовтневий відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 21 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення його кредитної заборгованості за кредитним договором від 24 квітня 2008 року, укладеним з ПАТ «Альфа-Банк».

Приватний нотаріус, вчиняючи вказаний напис, не перевірив безспірності заборгованості за кредитним договором перед ПАТ «Альфа-банк», банком не надано первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його повного чи часткового погашення. У виконавчому написі нотаріуса не зазначено строк, за який проводилося стягнення.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд виконавчий напис, вчинений 21 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. № 1377, таким, що не підлягає виконанню.

У січні 2016 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 24 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США, зі сплатою 14,05 % річних, з кінцевим терміном повернення до 24 квітня 2023 року.

24 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 квітня 2008 року.

Відповідно до договору про внесення змін та доповнень від 16 лютого 2011 року до кредитного договору від 24 квітня 2008 року була змінена валюта кредиту на гривню та ОСОБА_1 було додатково надано грошові кошти у розмірі 783 658 грн 08 коп., які направлено на виконання валютних зобов`язань за договором.

21 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. був вчинений виконавчий напис № 1377 про звернення стягнення на предмет іпотеки, вищевказану квартиру, у рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором від 24 квітня 2008 року за період з 16 жовтня 2011 року по 16 жовтня 2014 року у розмірі 783 658 грн 06 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 483 858 грн 20 коп. та 3 500 грн за вчинення виконавчого напису. Зазначений виконавчий напис нотаріуса виконано не було.

Позичальник взяті на себе зобов`язання не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 16 листопада 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 443 760 грн 90 коп., з яких: заборгованості за кредитом у розмірі 783 658 грн 06 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 660 102 грн 84 коп.

З урахуванням викладеного ПАТ «Альфа-Банк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором у розмірі 1 443 760 грн 90 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна.

Протокольною ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2016 року зустрічний позов ПАТ «Альфа-Банк» прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 на користь ПАТ «Альфа-банк» у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 24 квітня 2008 року, яка станом на 16 листопада 2015 року складає 1 443 760 грн 90 коп., з яких: заборгованість по кредиту у розмірі 783 658 грн 06 коп., заборгованість по відсотках у розмірі 660 102 грн 84 коп. шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», встановлено початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при зверненні до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису кредитором, ПАТ «Альфа-банк», були надані усі необхідні документи, а нотаріусом дотримані усі вимоги, визначені положеннями законодавства. Таким чином, виконавчий напис № 1377, вчинений 21 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідає вимогам законодавства, права боржника, ОСОБА_1 , ним не порушено, а, отже, заявлені останнім позовні вимоги є безпідставними.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за спірним кредитним договором від 24 квітня 2008 року належним чином не виконала, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, у рахунок погашення якої підлягає зверненню стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано виконавчий напис, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. 21 січня 2015 року на підставі іпотечного договору від 24 квітня 2008 року, про звернення стягнення на нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1 у рахунок задоволення вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 1 271 016 грн 26 коп., таким, що не підлягає виконанню. У решті рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню, та дотримання стягувачем вимог закону щодо трирічного строку подачі заяви про вчинення виконавчого напису нотаріусом з часу настання у нього права на звернення з вимогами по кожному окремому щомісячному платежу, чим порушено положення статей 88 Закону України «Про нотаріат».

Підлягають задоволенню вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки факт невиконання ОСОБА_1 , як позичальником, зобов`язань за кредитним договором, забезпеченим іпотекою підтверджено належними та допустимими доказами. Строк позовної давності банком не пропущено, оскільки пунктом 11.5. договору про внесення змін та доповнень від 16 лютого 2011 року до кредитного договору від 24 квітня 2008 року сторони, у тому числі встановили позовну давність у 50 років, з вимогою про недійсність цього пункту ОСОБА_1 не звертався.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - просить оскаржувані судові рішення у частині задоволення зустрічного позову банку скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову банку відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Банк судові рішення не оскаржив, тому вони у касаційному порядку у силу вимог статті 400 ЦПК України у частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, перегляду не підлягають.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 201/17034/15-ц з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року зазначену справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що 15 вересня 2011 року боржником було здійснено останній платіж за кредитним договором, тобто порушено зобов`язання за договором, унаслідок чого саме з цієї дати почався перебіг позовної давності. 21 січня 2015 року приватним нотаріусом за заявою банку вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а, отже, банком пропущено трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_1 . Крім того, банк не надіслав йому письмову вимогу про усунення порушень і в позові не зазначив ціну предмета іпотеки.

Доводи особи, яка подала заперечення

У листопаді 2017 року ПАТ «Альфа-банк» подало заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на його законність не впливають. Пунктом 11.5. договору про внесення змін та доповнень від 16 лютого 2011 року до кредитного договору від 24 квітня 2008 року сторони, у тому числі, встановили позовну давність у 50 років, тому банком строк позовної давності не пропущено.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 квітня 2008 року між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США, зі сплатою 14,05 % річних, з кінцевим терміном повернення до 24 квітня 2023 року.

24 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 квітня 2008 року.

Відповідно до договору про внесення змін та доповнень від 16 лютого 2011 року до кредитного договору від 24 квітня 2008 року була змінена валюта кредиту на гривню та ОСОБА_1 було додатково надано грошові кошти у розмірі 783 658 грн 08 коп., які направлено на виконання валютних зобов`язань за договором.

21 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. був вчинений виконавчий напис № 1377 про звернення стягнення на предмет іпотеки, вищевказану квартиру, у рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором від 24 квітня 2008 року за період з 16 жовтня 2011 року по 16 жовтня 2014 року у розмірі 783 658 грн 06 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 483 858 грн 20 коп. та 3 500 грн за вчинення виконавчого напису. Зазначений виконавчий напис нотаріуса виконано не було.

ПАТ «Альфа-банк» вказувало про те, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 16 листопада 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 443 760 грн 90 коп., з яких: заборгованості за кредитом у розмірі 783 658 грн 06 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 660 102 грн 84 коп.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За наявності прострочення виконання основного зобов`язання ПАТ «Альфа-банк» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України шляхом вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки. На час вчинення виконавчого напису нотаріусом кредитна заборгованість визначена повністю, що сторонами не заперечується.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Наявність, у тому числі виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, а отже, строк дії договору змінився і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, чи вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки, незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час вчинення таких дій вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості, звернення стягнення, чи вчинення виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на іпотечне майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12 провадження № 14-10 цс 18, від 04 липня 2018 року справа № 310/11534/13-ц провадження № 14-154 цс 18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. від 21 січня 2015 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки на всю суму кредитної заборгованості, тобто банк своєю вимогою змінив строк виконання основного зобов`язання за цим договором, а тому апеляційний суд не перевірив, чи є правові підстави для нарахування передбачених цим договором процентів після дострокової вимоги і вчинення виконавчого напису нотаріусом і до закінчення строку дії кредитного договору.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 759/8940/15-ц (провадження № 61-4220 св 18).

Доводи касаційної скарги про пропуск банком строку позовної давності на увагу не заслуговують, оскільки у пункті 11.5. договору про внесення змін та доповнень від 16 лютого 2011 року до кредитного договору від 24 квітня 2008 року ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 259 ЦК України встановили позовну давність у 50 років, тому банком строк позовної давності не пропущено.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а саме не встановлено суму кредитної заборгованості, лише після чого можливо звернути стягнення на предмет іпотеки, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то рішення апеляційного суду у частині вирішення зустрічного позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року у частині вирішення зустрічного позову публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець