Ухвала

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 161/3494/19

провадження № 61-17691ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 03 вересня

2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 12 вересня 2015 року старшим слідчим слідчого відділу Ківерцівського районного відділу УМВС України у Волинській області внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 309 КК України, а 01 жовтня 2015 року йому вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та обвинувальний акт.

З 12 жовтня 2015 року до нього було застосовано заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, а також ухвалою Ківерцівського районного суду від 11 грудня

2015 року було повторно обрано відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк 60 днів до 06 лютого 2016 року. Вироком Ківерцівського районного суду від 11 червня 2016 року його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 309 КК України та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 10 листопада 2016 року вирок Ківерцівського районного суду від 11 червня 2016 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції, а ухвалою апеляційного суду Волинської області від 07 грудня 2016 року задоволено подання

в. о. голови Ківерцівського районного суду та направлено матеріали кримінального провадження відносно нього на розгляд до Луцького міськрайонного суду Волинської області. Вироком Луцького міськрайонного суду від 07 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 28 листопада 2017 року, його виправдано у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину.

Вважає, що незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури йому було завдано матеріальної та моральної шкоди.

Просив суд стягнути на його користь з державного бюджету матеріальну та моральну шкоду, завдану незаконним засудженням в розмірі 104 325,00 грн та 51 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 квітня 2019 року замінено первісного відповідача - Міністерство внутрішніх справ України на належного відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в користь

ОСОБА_1 104 325,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди та 51 000,00 грн на відшкодування витрат з оплати юридичної допомоги у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Волинського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року

(з урахуванням ухвали Волинського апеляційного суду від 06 вересня

2019 року про виправлення описки) апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2019 року залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним застосуванням запобіжного заходу, позивачу була завдана моральна шкода, розмір якої судом визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, положень

статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, встановленого законодавством на момент розгляду справи. Позивачем та його представником подано достатні та належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.

27 вересня 2019 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку звернулася Державна казначейська служба України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що пунктом 3 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (який набрав чинності з 01 січня 2017 року) встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 921,00 грн. Судами не враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27 червня

2018 року у справі № 497/2885/15-ц, в якій суд залишив без змін рішення суду апеляційної інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, яким для розрахунку застосовано мінімальний розмір заробітної плати, як розрахункової величини.

У касаційній скарзі заявник також не погоджується зі стягненням витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що з наданих позивачем документів неможливо встановити які саме правові послуги і в якому обсязі йому були надані.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Справа № 161/3494/19 розглядалась судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 161/3494/19 є стягнення

матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, в

розмірі 104 325,00 грн та стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 51 000,00 грн.

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 192 100,00 грн (1 921,00 грн х 100).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Верховним Судом враховано, що оскаржуване судове рішення судом апеляційної інстанції постановлено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, оскаржувані рішення прийнято у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило