Житомирський апеляційний суд
Справа №292/888/18 Головуючий у 1-й інст. Гуц О. В.
Категорія 69 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.,

при секретарі

судового засідання: Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №292/888/18 за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа - Пулинська селищна рада Пулинського району Житомирської області, про встановлення факту проживання однією сім'єю, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2018 року,яке ухвалено суддею Гуц О.В. в смт Пулини Житомирської області

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даною заявою, в якій просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з жовтня 1958 року по день смерті останнього.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_11 у віці 79 років помер ОСОБА_3 Пулинською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_2 заведено спадкову справу №151/2010 щодо майна померлого ОСОБА_3 В свою чергу, спадкоємцями майна померлого є ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який відмовився від спадщини. Постановою державного нотаріуса Пулинської державної нотаріальної контори від 31.05.2018 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_3, у зв'язку з тим, що між померлим та заявником не встановлено родинних відносин. Згідно свідоцтва про її народження серії НОМЕР_1 виданого Барашівським райбюро ЗАГС Житомирської області, матір'ю ОСОБА_5 (ОСОБА_2) є ОСОБА_6, а батьком - ОСОБА_7 Заявниця зазначила, що фактично з жовтня 1958 року її вихованням та утриманням займався ОСОБА_3, який проживав однією сім'єю з її матір'ю ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_12 померла мати заявниці - ОСОБА_8 (ОСОБА_6). На той момент ОСОБА_3 був самотнім чоловіком, за яким ОСОБА_2 здійснювала постійний догляд, як за членом сім'ї, включно до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_11, допомагала в побуті та здійснила його поховання за власні кошти. Таким чином, заявниця вважає, що з 1958 року між нею та померлим ОСОБА_3 встановились сімейні відносини, що є підставою для встановлення вказаного факту.

Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не було взято до уваги, що ОСОБА_3, який проживав з її матір'ю однією сім'єю з 1958 року, виховував її з чотирьохрічного віку, як власну доньку. Після закінчення школи заявниця проживала окремо від батьків, проте відвідувала часто, допомагала по господарству, привозила продукти харчування. Після смерті матері, у 2006 році продовжувала надавати таку ж допомогу ОСОБА_3 до дня його смерті, а в подальшому здійснила за власні кошти його поховання. Судом не враховано показів свідків та відомостей з витягів погосподарських книг Пулино-Гутської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області, в яких міститься інформація щодо спільного проживання заявниці з померлим у складі однієї сім'ї та не взято до уваги довідку з місця проживання заявниці, видану Пулинською селищною радою від 02.08.2018 року за №1087.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Представник Пулинської селищної ради в судове засідання не з'явився. Надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулась до суду з метою встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення спадщини щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_3

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_5 (ОСОБА_2), серії НОМЕР_2 від 27.06.1956 року, виданого Барашівським райбюро ЗАГС Житомирської області, батьками заявниці зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.10).

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 12.01.1974 року, виданого Чернявською сільською радою Червоноармійського району, вбачається, заявниця у зв'язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_9, змінила дошлюбне прізвище «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» (а.с.11).

Зі змісту свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 10.02.2010 року, виданого виконавчим комітетом Пулино-Гутської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_11, про що складено відповідний актовий запис №2 (а.с.12).

Згідно заяви ОСОБА_2 від 11.06.2010 року, поданої до Пулинської (Червоноармійської) державної нотаріальної контори, остання прийняла спадщину після померлого ОСОБА_10 Крім неї спадкоємцем є ОСОБА_4, який від прийняття спадщини відмовився, подавши 11 червня 2010 року відповідну заяву до нотаріальної контори (а.с.117-119).

Згідно копії витягу зі Спадкового реєстру за №24431575 від 09.08.2010 року та довідки №340/01-16 від 24.05.2018 року, виданої Пулинською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_11, заведено спадкову справу №151/2010, чинні заповіти відсутні. Спадкоємці по справі: ОСОБА_2, яка прийняла спадщину у встановлені законом строки та ОСОБА_4, який відмовився від спадщини (а.с.13).

Як вбачається із витягів з погосподарських книг Пулино-Гутської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області за 1958-1960, 1961-1963, 1964-1966, 1967-1969, 1971-1973, 1996-1998 роки, в селі Пулино-Гута у вказані роки проживала сім'я: чоловік ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, дружина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5; за 1974-1975 роки проживали: чоловік ОСОБА_3, дружина ОСОБА_8, син ОСОБА_4, дочка ОСОБА_5 вибула в Кримську область, за 1991-1993 роки, проживали: чоловік ОСОБА_3, дружина ОСОБА_8 (а.с.19-28) .

За даними довідок, виданих виконкомом Пулино-Гутської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області №258 від 11.06.2010 року та виконкомом Пулинської селищної ради Пулинського району Житомирської області №795 від 25.05.2018 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_11, до дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, підстава погосподарська книга № 3, особовий рахунок № 207 (а.с.17).

Згідно довідки наданої виконкомом Пулино-Гутської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області №162 від 11.02.2010 р, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7 займалася похованням ОСОБА_3 та здійснювала обряд поховання за власні кошти.

Зі змісту довідки № 1087 від 02.08.2018 року, виданої виконкомом Пулинської селищної ради Пулинського району Житомирської області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, в період: з 1958 року по 20.01.1974 рік, з 01.09.1998 року по 04.09.2000 рік, з 15.02.2013 року і по даний час. Аналогічні відомості містяться у копії паспорта серії НОМЕР_5 на ім'я ОСОБА_2(а.с.5-6).

Згідно довідки сектору освіти, сім'ї, молоді, спорту, культури і туризму № 106 від 06.07.2018 року, ОСОБА_5 дійсно у 1979 році закінчила Пулиногутську восьмирічну школу Червоноармійського району, у якій навчалася з 1963 року (а.с.29).

Як вбачається зі змісту Постанови державного нотаріуса Пулинської державної нотаріальної контори Житомирської області №347/02-31 від 31.05.2018 року, ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_3, у зв'язку з тим, що між ними не встановлено родинні відносини (а.с.15-16).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, заявник не довела під час розгляду справи факт, як того вимагає положення ст.1264 ЦК України, проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Проте такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Згідно ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше, як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Упунктах 2, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз'яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з'ясується, що має місце спір про право, суд на підставі частини шостої статті 235 ЦПК України, залишає заяву без розгляду та роз'яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень ст.ст. 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, заявник була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, те, що вона проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Так, заявник ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_3, який проживав з її матір'ю однією сім'єю з 1958 року, виховував її з чотирьохрічного віку, як власну доньку. Після закінчення школи заявниця проживала окремо від батьків, проте відвідувала часто, допомагала по господарству, привозила продукти харчування. Після смерті матері, у 2006 році продовжувала надавати таку ж допомогу ОСОБА_3 до дня його смерті, а в подальшому здійснила за власні кошти його поховання. При цьому за життя ОСОБА_3 вони проживали разом, сумісно вели господарство. Заявниця більше п'яти років проживала разом із спадкодавцем однією сім'єю та вважає, що є спадкоємцем четвертої черги до майна померлого.

На підтвердження даних обставин, заявник надала суду наступні письмові докази: копії погосподарських книг Пулино-Гутської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області за 1958-1960, 1961-1963, 1964-1966, 1967-1969, 1971-1973, 1996-1998 роки, довідку Пулино-Гутської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області № 258 від 11.06.2010 року, довідки №795 від 25.05.2018 та № 1087 від 02.08.2018 року, які підтверджують проживання заявниці разом з померлим ОСОБА_3, довідку виконкому Пулино-Гутської сільської ради Червоноармійського району Житомирської області №162 від 11.02.2010 р. про те, що вона займалася похованням ОСОБА_3 та здійснила обряд поховання за власні кошти. Крім того, в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_11, яка засвідчила, що дійсно заявниця часто навідувалась до батька, допомагала йому по господарству, привозила подарунки, здійснила поховання. Після смерті ОСОБА_3, заявниця поселилась у будинку, в якому останній проживав разом з її матір'ю і з вказаного часу проживає там постійно.

Однак в порушення положень ст. 256 ЦПК України, суд першої інстанції належним чином не дослідив та не дав належної оцінки вказаним письмовим доказам, наданих заявником та показам свідка.

Також суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність інших спадкоємців у померлого ОСОБА_3, які прийняли спадщину та визнання представником Пулинської селищної ради Пулинського району Житомирської області заявлених вимог ОСОБА_2

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення.

В пункті 45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»), проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Верховного Суду України, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо та у їх сукупності, керуючись критерієм доведення обставин «поза розумним сумнівом», колегія суддів приймає до уваги вищезазначені докази надані заявником та вважає, що ці докази з достовірністю та об'єктивно підтверджують те, що заявниця проживала однією сім'єю разом із спадкодавцем ОСОБА_3 понад п'яті років до відкриття спадщини.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_2 в судовому засіданні довела належним чином те, що протягом останніх п'яти років до часу відкриття спадщини вона проживала із спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім'єю, а тому набула статусу спадкоємця четвертої черги.

Разом з тим, вимоги заявника про встановлення факту проживання однією сім'єю у період з 1958 року по 01.01.2014 р. до задоволення не підлягають, оскільки встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), може застосуватися лише до спадщини, яка відкрилась після 01 січня 2004 року.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухвалення нового про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю з вищевказаних підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2018 рокускасувати та постановити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_2про встановлення факту проживання однією сім'єю задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 01.01.2004 р. по день смерті ОСОБА_3, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_11

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий Судді