ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/3781/16-ц Головуючий суддя І інстанції Подус Г. С.
Провадження № 22-ц/818/1000/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Бурлака І.В., Кіся П.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року в складі головуючого судді Подус Г.С. по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_4, про усунення перешкод власнику у користуванні житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

10 березня 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6 про усунення перешкод власнику у користуванні житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що з 29.07.1995 року по 24.02.2015 року він - ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 - відповідачем за первісним позовом, який в судовому порядку було розірвано. В шлюбі з ОСОБА_4 в них народилася донька - ОСОБА_6, яка з вересня 2014 року проживає спільно з ним та знаходиться на його утриманні. За рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова з відповідачки за первісним позовом були стягнуті аліменти на утримання дочки. Згідно рішення суду від 25.09.2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 належить по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1. Незважаючи на те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_5 та його донька ОСОБА_6 зареєстровані за вищевказаною адресою, відповідач за первісним позовом позбавила їх можливості в користуванні житловим приміщенням, так як змінила замки в квартирі.

16 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_4 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який в подальшому було уточнено.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 разом з їх донькою ОСОБА_6 у вересні 2014 року добровільно залишив спірну квартиру та добровільно вивіз із неї всі свої речі. Протягом двох років, які минули з моменту добровільного виселення ОСОБА_5 із спірної квартири, позивач за первісним позовом ОСОБА_5 до квартири не навідувався, комунальні платежі не сплачував, що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2015 року по справі №638/11774/15-ц.

ОСОБА_4 вказала, що про факт добровільного вибуття ОСОБА_5 у вересні 2014 року на інше постійне місце проживання з метою створення нової сім'ї встановлено рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2015 року, що в свою чергу достовірно підтверджує втрату ОСОБА_5 на цій підставі права користування спірною квартирою згідно до вимог ст. 107 ЖК України.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.11.2017 року первісний позов та зустрічний позов об'єднано в одне провадження.

В судове засідання призначене на 07.11.2018 року позивач за первісним позовом не з'явився, надав до суду заяву про слухання справи без його участі, заявлені вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 та її представник в судове засідання з'явилися, проти задоволення первісного позову заперечували, зустрічну позовну заяву підтримали та просили суд задовольнити.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання, призначене на 07.11.2018 року не з'явилася, повідомлялася завчасно і належним чином, про що свідчать матеріали справи. Подала до суду письмові пояснення, в яких вказала, що дійсно її батько - ОСОБА_5 неодноразово намагався потрапити до квартири, однак мати - ОСОБА_4 не пускає його до квартири, та не надає ключі від квартири. Станом на момент подачі пояснень вказала, що ситуація не змінилася, доступу до квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 не має.

05.11.2018 року ОСОБА_6 подала до суду додаткові пояснення, де вказала, що з жовтня 2018 року проживає разом із матір'ю ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2, де займає окрему кімнату площею 11,3 кв.м., у якій знаходяться її особисті речі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6 про усунення перешкод власнику у користуванні житловим приміщенням - задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_5, в користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселено його з неповнолітньою донькою ОСОБА_7 в дану квартиру та зобов'язати ОСОБА_4 надати їм ключі до дверей вказаної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 551,21 грн.

У задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду прийняті із порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, при неповному з'ясуванні та недоведеності обставин, що мають значення для справи.

ОСОБА_4 не згідна із застосуванням судом першої інстанції правового висновку Великої Палати Верховного Суду по справі № 653/1096/16-ц від 04.07.2018 року, а також висновками суду стосовно не добровільного виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири.

Вказала, що суд першої інстанції помилково вказав ім'я спільної доньки - ОСОБА_4, замість ОСОБА_6, яку рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.11.2018 року було вселено до спірної квартири; з 26 вересня 2016 року та станом на час ухвалення оскаржуваного рішення, вона вже не є неповнолітньою, як помилково зазначено судом першої інстанції у його резолютивній частині. Їх донька ОСОБА_6 на момент ухвалення рішення судом на постійній основі проживає разом з матір'ю ОСОБА_4, має свою власну кімнату у квартирі, свій екземпляр ключів, про що свідчить її власноруч подана до суду 05.11.2018 року заява, зазначена у мотивувальній частині рішення суду, що, в свою чергу, безумовно свідчить про незаконність та безпідставність задоволення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_5 про вселення доньки ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_3, в якій вона і так фактично та постійно проживає.

Зазначила, що відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 тієї ж статті здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Між тим, всупереч вищенаведеним положенням чинного законодавства, судом першої інстанції задоволено позовні вимоги ОСОБА_5, в тому числі і щодо реалізації прав повнолітньої дієздатної особи, повноважень на представництво інтересів якої, та, відповідно подачу будь-яких позовів, від її імені він не мав та не має на даний час.

Вказала, що у описовій частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції посилається на додаткові письмові пояснення ОСОБА_6, в яких останньою підтверджується факт спільного проживання, та, відповідно, вселення та отримання ключів від матері ОСОБА_4, що не оспорюється сторонами, що, відповідно, є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог первісного позову у цій частині. Між тим, всупереч вищенаведеному, суд першої інстанції позовні вимоги в частині вселення ОСОБА_6 оскаржуваним рішенням задовольнив.

Зазначила, що під час слухання справи представником ОСОБА_4 було заявлено клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою вирішення експертним шляхом, серед інших, питання: у яку житлову кімнату спірної квартири та якою площею можна вселити позивача ОСОБА_5, враховуючи частки співвласників та фактичне проживання у спірній квартирі сторін по справі. Дане клопотання обґрунтовувалось тією обставиною, що квартира є двокімнатною, в одній з яких проживає відповідачка ОСОБА_4, в другій - спільна донька сторін по справі ОСОБА_6, а отже метою проведення експертизи було вирішення питання: чи можливе вселення та надання позивачу по справі у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці, не породжуючи в такому випадку колізії між правами усіх учасників спірних правовідносин. Між тим, у задоволенні вищезазначеного клопотання судом першої інстанції було безпідставно відмовлено із посиланням на відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних та безпідставність заявленого клопотання. Натомість безпідставним є саме такий висновок суду, оскільки не ґрунтується на матеріалах справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

У своїх письмових поясненнях до суду апеляційної інстанції від 30.11.2018р. ОСОБА_6 вказала, що вона не давала письмових пояснень про те, що її батько - ОСОБА_5 неодноразово намагався потрапити до квартири, однак мати - ОСОБА_4 не пускає його до квартири, та не надає ключі від квартири. Станом на момент подачі пояснень вказала, що ситуація не змінилася, доступу до квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 не має. Вона лише підписала запропоновану їй представником батька ОСОБА_5 заяву про проведення розгляду даної справи без її участі, інших зазначених судом пояснень вона не давала та не писала.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про призначення судової будівельно-технічної експертизи було відмовлено.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Задовольняючи позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не проживає у АДРЕСА_5, через те, що йому як власнику 1/2 ідеальної частки здійснюються перешкоди. А квартира АДРЕСА_4, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2015 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який підтверджується наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У статті 405 ЦК України визначено право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом:

1. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

2. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК України 2004 року), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.1995 року по 24.02.2015 року, що встановлено рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2015 року по справі № 638/11774/15-ц.

Від даного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.02.2015 року по справі 638/685/15-ц шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2015 року за ОСОБА_5 визнано право приватної власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1, та за ОСОБА_4 також визнано право приватної власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1. Квартиру АДРЕСА_1 залишено у спільній частковій власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4. (а.с.7-10)

ОСОБА_5 не проживає у АДРЕСА_5, через те, що йому як власнику 1/2 ідеальної частки здійснюються перешкоди. А квартира АДРЕСА_2, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2015 року.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9, пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 2003 року. ОСОБА_5 виїхав з квартири і більше вона його не бачила. ОСОБА_9 часто буває в гостях у ОСОБА_4, однак речей ОСОБА_5 не бачила, вказала також, що доньку - ОСОБА_6 також давно не бачила. Крім того, підтвердила, що вона дуже часто знаходиться дома, однак не бачила, щоб до ОСОБА_4 приходила поліція.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України, передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 391 ЦК України, визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

ОСОБА_4 також вказувала, що однією з підстав визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є те, що ОСОБА_5 не сплачує комунальні послуги.

Як встановлено судом сторони є співвласниками вищевказаної квартири в рівних ідеальних частках. При цьому ОСОБА_4 маючи з цих підстав роз'єднати рахунки, таких дій не вчинила і наразі перешкоджає відповідачу користуватися цим житлом. Тому вказані доводи ОСОБА_4 є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у позивача не має права для представництва інтересів доньки, яка не є неповнолітньою, та що згідно до письмових пояснень їх доньки ОСОБА_6 від 05 листопада 2018 року, її житлові права не порушені, оскільки вона з жовтня 2018 року проживає разом із відповідачем, своєю матір'ю, - є необґрунтованими.

У ч.ч. 1, 2 ст. 47 ЦПК України визначена цивільна процесуальна дієздатність:

1. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

2. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

На момент подання позову, 10 березня 2016 року, їх донька ще була неповнолітньою дитиною та під час розгляду цивільної справи проживала саме зі своїм батьком - позивачем по справі, була разом з ним позбавлена права користування спірною квартирою, чим було порушено захищені ст. 405 ЦК України її житлові права, тому відповідно до ст. 47 ЦПК України, ч. 1 ст. 242 ЦК України її батько - позивач по справі мав підстави для її законного представництва. Колегія суддів також звертає увагу на те, що сама донька, ОСОБА_6, рішення суду не оскаржила.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 про помилкове зазначення у резолютивній частині оскаржуваного рішення про те, що їх донька на той час вже не була неповнолітньою особою, на день ухвалення рішення та про невірне написанні імені їх доньки, то такі помилки мають усуватися судом першої інстанції в порядку виправлення описки у судовому рішенні, що передбачено у ст. 269 ЦПК України

Висновки суду, що порушені передбачені у ст.156 ЖК України права ОСОБА_6 є вірними. Відповідно до вищевказаної норми закону вона є членом сім'ї власника квартири, вона хоча вже і стала повнолітньою особою, проте своєї сім'ї не має, тому відповідно до вказаної норми ЖК України та ст. 405 ЦК України вона має право користування квартирою.

Відповідач також не довела, що вселення доньки до квартири порушує її права. Як вбачається з рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2015 року (а.с.7-10 том №1), сторони та їх неповнолітня донька мешкали у спірній квартирі. В результаті припинення шлюбних відносин позивач разом із неповнолітньою донькою змушені були внаслідок конфлікту тимчасово виїхати з цієї квартири.

Позову про визначення порядку користування квартирою по справі не заявлялося, а для розгляду позовних вимог про вселення та визнання особою такою, що втратила право користування питання, які нею поставлені на розгляд експерту про визначення порядку користування спірною квартирою її співвласником, не мають правового значення. Як вбачається з технічного паспорту на спірну квартиру, вона складається з двох ізольованих житлових кімнат, 11,8 та 20,4 кв.м., що не перешкоджає вселенню до квартири, де мешкає відповідач, позивача разом з донькою. При цьому відповідач не навела ніяких обґрунтованих доводів стосовно неможливості спільного користування сторонами сказаної квартири.

З огляду на те, що не було доведено поважних причин, з яких відповідно до вказаної норми ст. 367 ЦПК України можливо та необхідно прийняти нові докази у вигляді висновків судового експерта, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової будівельної експертизи.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи скарги про те, що згідно письмових пояснень доньки - її житлові права не порушені, оскільки в жовтні 2018 року з дозволу відповідача ОСОБА_6 вселилась у спірну квартиру всупереч процесуального обов'язку, передбаченого у ст.ст. 12,13,81 ЦПК України, відповідачем не доведено. Вказане письмове пояснення у нотаріальній формі не посвідчено, тому його не можна вважати належним та допустимим доказом, що відповідач добровільно усунула перешкоди та порушене право її доньки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_5, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із доведеності позивачем належними та допустимими у розумінні статей 77,78 ЦПК України доказами факту створення йому відповідачем перешкод як власнику 1/2 частини спірної квартири у користуванні належним йому житлом, тому порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушені права ОСОБА_5 підлягають захисту шляхом усунення йому перешкод у користуванні спірною квартирою та вселенням в неї, так як він не може бути протиправно позбавлений права власності на квартиру чи обмежений у його здійсненні.

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

П.В.Кісь.