Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 551/118/17

провадження № 61-28366св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма

«ім. Довженка», Шишацька селищна рада,

треті особи: Шишацька районна державна адміністрація, Відділ Держгеокадастру у Шишацькому районі Полтавської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 29 травня 2017 року в складі судді Рябченка В. В. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року в складі суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Пікуля В. П.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ім. Довженка» (далі - ТОВ «Агрофірма «ім. Довженка»), Шишацької селищної ради, треті особи: Шишацька районна державна адміністрація, Відділ Держгеокадастру

у Шишацькому районі Полтавської області, про встановлення членства

в колгоспі, визнання права власності на земельну частку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що він з 23 листопада 1988 року по 06 травня 1997 року був членом колгоспу імені Петровського Шишацького району Полтавської області, який було реорганізовано в колективне пайове сільськогосподарське підприємство «Україна» (далі - КПСП «Україна»), правонаступником якого є ТОВ «Агрофірма «ім. Довженка».

24 жовтня 2016 року позивачем направлено запит до Відділу Держгеокадастру

у Шишацькому районі Полтавської області про те, чи було його внесено до Державного акта на право колективної власності на землю, як члена колгоспу імені Петровського, чи видавався земельний сертифікат про право на земельну частку (пай) і Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Великобузівського старостату Шишацької селищної ради. 22 листопада 2016 року він отримав відповідь про те, що був включений у список до Державного акта на право колективної власності на землю КПСП «Україна» Шишацького району Полтавської області, але сертифікат про право на земельну частку (пай) йому не видавався, чим було порушено його право на отримання земельної частки (паю).

Посилався на те, що згідно Указу Президента України від 08 серпня 1995 року

№ 720/95 право на земельну частку (пай) мали члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишалися членами зазначеного підприємства відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, та з урахуванням викладеного, позивач просив суд встановити факт його членства в колгоспі імені Петровського Шишацького району Полтавської області та визнати за ним право власності на земельну частку (пай).

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 29 травня

2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що позивач пропустив позовну давність, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову, враховуючи, що розпаювання на підприємстві відбулось 20 років тому,

і за весь цей час позивач не ініціював питання отримання земельного паю.

Аргументи учасників справи

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутня заява про застосування позовної давності, тому суд за власною ініціативою не мав права її застосовувати.

Відзив іншими учасниками справи на касаційну скаргу не подано.

Рух справи

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження

в цій справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства,

в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до статей 22, 23 Земельного кодексу УРСР особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Судами встановлено, що згідно запису в трудовій книжці НОМЕР_1 , позивач був прийнятий у члени колгоспу імені Петровського Шишацького району Полтавської області, який 21.11.1992 року було реорганізовано в КПСП «Україна» (на даний час - ТОВ «Агрофірма «ім. Довженка» ).

Згідно відповіді відділу держгеокадастру у Шишацькому районі від 10 травня 2017 року за № 8-1628-99.4-28/2-17 ОСОБА_1 був включений в список до державного акту на право колективної власності КПСП «Україна» Шишацького району Полтавської області № ПЛ-1, зареєстрований

в книзі реєстрації за № 1 09.02.1995 року, але згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) сертифікат йому не видавався.

Відповідно до запису в трудовій книжці від 06.05.1997 року позивач був виведений з членів КПСП «Україна» в зв`язку з втратою трудових відносин

з господарством (систематичні прогули).

Установлені судами обставини є достатніми для висновку, що позивач мав право на земельну частку (пай) при паюванні земель КПСП «Україна» Шишацького району Полтавської області та мав право на виділення її в натурі.

Разом з тим, згідно з пунктами 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16 січня 2003 року ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, виникли до набрання чинності ЦК України, отже для вирішення даної справи підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 76 ЦК УРСР визначено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78

і 79 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце

у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Відповідно до положень статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених судових рішень) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судами зазначено, що в ході розгляду справи представник позивача повідомила, що її довіритель ще наприкінці 90 років минулого століття підходив до керівництва господарства з питання відмови у видачі йому сертифікату наземельну частку (пай), яке мотивувало відмову у видачі сертифікату не виконанням ним мінімуму трудової участі.

Також судами встановлено, що позивач із свого постійного місця проживання нікуди не виїжджав, постійно підробляв на підприємстві без прийняття його

в члени сільськогосподарського підприємства, тому достовірно знав про хід розпаювання земель у відповідача. Між тим, впродовж 20 років не використав своє право на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, не оскаржував рішення комісії з розпаювання в частині не внесення його до списку (уточнених списків) осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю).

За встановлених обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився

й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем не подано заяву про застосування позовної давності є необґрунтованими, оскільки відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву просив залишити позов без задоволення з підстав пропуску позивачем позовної давності (а. с. 36). Крім того, ЦК УРСР не передбачав застосування наслідків спливу позовної давності за заявою сторони у справі, що було обов?язком суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Згідно статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

За встановлених судами обставин доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б вплинули на правильність вирішення спору по суті.

Враховуючи наведене, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані

рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 29 травня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 липня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Краснощоков

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

М. М. Русинчук