КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 755/8201/17

провадження № 22-ц/824/10306/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участі помічника, який за дорученням судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року у складі судді Астахової О.О.

у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2015 року, укладеного між позивачем і відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. та зареєстровано в реєстрі за № 3649.

Однак, після укладання означеного договору купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2015 року, відповідач з квартири не виселилась і, не зважаючи на вимоги позивача звільнити житло, продовжує в ній проживати. У зв`язку з чим, позивач не може в повній мірі реалізувати своє право власника у володінні, користуванні та розпорядженні належною йому на праві власності квартирою, а тому змушений звернутись з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року позов задоволено частково.

Постановлено виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 20 червня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову, а саме, в частині визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що судом неповно встановлені обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до винесення судом частково незаконного рішення.

Зазначає, що вимога про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, є основною вимогою для забезпечення його права власності та користування законно набутим житловим приміщенням.

Відповідач своїм процесуальним правом щодо надіслання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалась.

15 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року, в якій просить скасувати рішення суду в частині виселення з житлового приміщення, посилаючись на те, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог, зазначає, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення ґрунтується лише на факті вчинення сторонами у справі правочину купівлі-продажу спірної квартири за договором від 06 жовтня 2015 року, який суд першої інстанції вважав установленим.

Звертає увагу, що на момент розгляду справи місцевим судом вказаний правочин оспорювався в судовому порядку в межах справи №755/926/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, яка наразі триває.

Посилається на те, що у разу виселення її із займаної квартири, буде позбавлена права на житло, оскільки не має у власності та користуванні іншого помешкання, що призведе до позбавлення належних умов для існування.

Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав, проти апеляційної скарги відповідача заперечували.

Представник відповідача у судовому засіданні просила апеляційну скаргу задовольнити, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково та ухвалюючи рішення про виселення відповідача, місцевий суд виходив з того, що позивач у встановленому законом порядку на відповідній правовій підставі набув право власності на вказану квартиру, а відповідач відмовляється добровільно виселитись із квартири, що призводить до порушення прав і законних інтересів власника квартири АДРЕСА_1 . Щодо позовної вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , то суд виходив з того, що у квартирі зареєстровані особи відсутні, а тому позовні вимоги в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування задоволенню не підлягають.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду апелянтом оскаржується в частині, якій йому відмовлено у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, тому в іншій частині рішення апеляційним судом не переглядається.

Як убачається з матеріалів справи, 06 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войт овським В. С. та зареєстровано в реєстрі за № 3649,згідно з яким відповідач продав, а позивач купив квартиру АДРЕСА_1 . (а.с. 4).

За даними витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.10.2015 року здійснено реєстрацію права власності позивача ОСОБА_1 на квартиру.

Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 у розумінні ст.319 ЦК України.

Під час судового розгляду сторонами не заперечувалося, що відповідач ОСОБА_2 продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_1 , не зважаючи, на те, що позивач вимагає звільнити займане нею житлове приміщення.

Статтею 16 ЦК України, визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату ним права користуватися житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача.

Доводи ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі, про те, що вона не має у власності та користуванні іншого помешкання, а виселення останньої зі спірної квартири призведе до позбавлення її належних умов для існування є безпідставними, оскільки, як убачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_2 , жодних доказів на підтвердження відсутності у ОСОБА_2 у власності іншого нерухомого майна матеріали справи не містять.

Посилання позивача на те, що місцевий суд протиправно відмовив у задоволенні позову щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою є безпідставним та не тягне за собою скасування оскарженого судового рішення, оскільки, як убачається із довідки форми 3, виданої Комунальним концерном «Центр Комунального сервісу» Дніпровського району № 81 від 18.01.2017 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні. Дана обставина також визнавалася сторонами під час розгляду справи. А тому відмова в цій частині позову не обмежує права заявника на захист своїх прав у судовому порядку, оскільки місцевим судом цілком обґрунтовано дійдено висновку, що право користування спірною квартирою у відповідача відсутнє.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачем підтверджено належними та допустимими доказами право власності на спірну квартиру, проте не було доведено наявності права користування житловим приміщенням відповідачем, що є процесуальним обов`язком заявника, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову лише в частині виселення ОСОБА_2 з житлового приміщення.

Доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 жовтня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай