СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1801/18

пр. № 2/759/941/19

13 лютого 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря судового засідання Черніченко К.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Демочко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_3 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про визнання наймачем житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2019 р. позивач звернувся до суду із зазнаечними позовними вимогами, просить суд византи ОСОБА_3 наймачем приміщень, а саме: кухня - 7,9 кв.м; ванні кімната - 2,6 кв.м; вбиральня - 1 кв.м; коридор - 7,1 кв.м; балкону - 6,0 кв.м; які є частиною квартири АДРЕСА_1; зобов'язати КП «ККОЖФ Святошинського району м. Києва» укласти з ОСОБА_3 договір найму житлових зазначених приміщень; стягнути із Святошинської РДА у м. Києві та КП «ККОЖФ Святошинського району м. Києва» на користь ОСОБА_3 судовий збір у відповідності до розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 14.02.1983 на підставі ордера №19660 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було передано у найм квартири АДРЕСА_1, загальною площею 50,70 кв.м, а жила площа 30,20 кв.м, а після передачі квартири загальна площа використовувалася наймачами спільно, без визначення часток кожного з них, після чого 25.12.2003 Святошинський районний суд м. Києва зобов'язав Святошинську РДА у м. Києві укласти із ОСОБА_5 окремий договір найму на ізольовану кімнату 11, кв.м, а використання загальної площі залишилося у відповідності із попереднім договором найму, 20.07.2004 на підставі розпорядження Святошинської районної у м. Києві ради 37/100 частки квартири було передано у приватну власність ОСОБА_5, яка 09.11.204 подарувала 37/100 квартири позивачу, однак після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позивач продовжила користуватися вищезазначеними житловими приміщенням, вона та її члени сім'ї несуть постійні витрати пов'язані із використанням квартири та всіх допоміжних приміщень, у тому числі і кімнатою в якій проживав ОСОБА_6 з моменту смерті якого його кімната не надавалася на те була виділена в окреме приміщення.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також на порушення прав позивача як співвласника квартири.

Представник відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» у судовому засіданні проти позовних заперечувала, зазначивши, що вимоги щодо укладання договорів найму на допоміжні приміщення та місця загального користування - неможливо, оскільки це порушить право власності та користування інших співвласників та не передбачено нормами чинного законодавства України.

Представник відповідача Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 82, 87).

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 14.02.1983 видано ордер №19660 серія Б ОСОБА_5 та ОСОБА_6 згідно було передано у найм квартиру АДРЕСА_1, загальна площа 50,70 кв.м, а жила 30,20 кв.м (а.с. 9-12).

25.12.2003 ухвалено рішення Святошинський районним судом м. Києва згідно якого ОСОБА_5 виділено в користування окрему кімнату площею 11,3 кв.м, а ОСОБА_6 окрему кімнату площею 18,9 кв.м, а також зобов'язано Святошинську РДА ум. Києві укласти із ОСОБА_5 та із ОСОБА_6 окремий договір найму (а.с. 13, 14).

На підставі розпорядження Святошинської районної у м. Києві ради від 20.07.2004 ОСОБА_5 передано 37/100 частину спірної квартири у приватну власність (а.с. 15).

29.11.2004 ОСОБА_5 на підставі договору дарування подарувала ОСОБА_3, 37/100 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 16, 17).

Між КП «ДУОЖФ Святошинського району м. Києва» та ОСОБА_3 укладено договори №1598/814 від 18.04.2011 предметом якого є забезпечення надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, природного газу (а.с. 18-23).

24.05.2017 позивач звернулася із листом вхід. №Т-11216 від 30.05.2017 щодо підтвердження наймача на місця загального користування в комунальній квартирі до Святошинської РДА у м. Києві на яку їй було надано відмову з підстав того, що укладення договору найму на частину житлового приміщення без наявності законодавчо визначених підстав не передбачено чинним законодавством (а.с. 24-27).

30.05.2017 позивач звернулася до Святошинської РДА у м. Києві із заявою щодо житлового питання на підставі чого їй було повідомлено, що право користування приміщеннями, що є місцями загального користування, здійснюється відповідно до частки, що належить кожному із суб'єктів права спільної власності (а.с. 28-30).

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільнемайно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи бульше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Частинами 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

В свою чергу, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (ч. 1 ст. 48 ЦК України), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Відповідно до ст. 61 Житлового Кодексу Української РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином на ім'я якого видано ордер.

Предметом договору найму в будинках державного і громадського житлового фонду є: квартира; кімната; одноквартирний жилий будинок.

Жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам (ч. 1 ст. 50 ЖК).

Поняття «жиле приміщення» (ст. 63 ЖК України) є синонімом поняття «житло» (ст. 379 ЦК України) та «помешкання» (ст. 812 ЦК України).

Визначення понять, що використовуються в ст. 63 ЖК України закріплені в ЦК України та Державних будівельних нормах України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення. ДБН В.2.2-15-2005, затверджені наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 18.05.2005 за №80.

Житлове приміщення - опалюване приміщення, розташоване у надземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-епідеміологічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізуючого випромінювання (ДБН В.2.2-15-2005).

Квартира - комплекс взаємопов'язаних приміщень, використовуваних для проживання однієї сім'ї різного чисельного складу або однієї людини, який включає (як мінімум): житлову (житлові) кімнату, кухню, ванну кімнату (душову), вбиральню (або суміщений санвузол), передпокій, комору чи вбудовану шафу (ДБН В.2.2-15-2005).

Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ст. 382 ЦК України).

Кімната - жиле приміщення, обмежене стінами від підлоги до стелі, у жилому будинку, структурно відокремленій частині будинку, що побудоване, прибудовано або відокремлене для проживання громадян, має вихід у місця загального користування багатоквартирного чи індивідуального жилого будинку чи будівлі.

Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 ЦК України).

При укладенні договору найму на одну чи декілька кімнат в загальній квартирі кухні, ванна, туалет, підсобні приміщення господарсько-побутового призначення залишаються з загальному користуванні з наймачами інших кімнат цієї ж квартири. Порядок користування цими приміщеннями встановлюється за взаємною згодою всіх проживаючих в квартирі осіб, а у випадку недосягнення згоди спір вирішується в судовому порядку.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: - жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі. Розмір жилого приміщення, що надається за договором найму державного житлового фонду встановлено в постанові Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради профспілок від 11.12.1984 за №470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР». Згідно п. 53 цих Правил жиле приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті. Для міста Києва цей показник становить 9,0 кв. м жилої площі на одну особу (постанова виконкому Київської міської ради народних депутатів і президії Київської міської ради профспілок від 15.07.1985 N 582 «Про порядок застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР»); - частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом; -підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Відповідно до чинного законодавства України районні в м. Києві державні адміністрації та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» не наділені повноваженнями стосовно укладення договорів найму, а тому позовні вимоги не підлягають до задовлення.

У зв'язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

Керуючись ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 50, 61, 63, ЖК України; ст.ст. 319, 355, 312, 368-370, 379, 382 ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 353, 417 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про визнання наймачем житлового приміщення відмовити.

Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул'яновська

Повний текст судового рішення складено 13.02.2019.