ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1686/18Головуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С.
Провадження № 22-ц/817/966/19 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

за участю представника апелянта ОСОБА_12,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 606/1686/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року, ухваленого суддею Ромазан Л.С., повний текст якого складено 29 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшкова Н.Ф., Золотниківська сільська рада Теребовлянського району Тернопільської області, про визнання недійсним договору дарування нежитлової будівлі (складу) від 24 грудня 2015 року, витребування майна від добросовісного набувача,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшкова Н.Ф., Золотниківська сільська рада Теребовлянського району Тернопільської області, про визнання недійсним договору дарування, витребування майна від добросовісного набувача.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що за відповідачем ОСОБА_6 на підставі рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 липня 2015 року, яке 12 квітня 2018 року, було скасоване апеляційним судом Тернопільської області, було визнано право власності на нежитлову будівлю - склад за літерою «Д» загальною площею 162 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 . Набувши незаконно у власність вказане нерухоме майно ОСОБА_6 24 грудня 2015 року подарував його своїй доньці - ОСОБА_5 Оскільки ОСОБА_6 не був належним та законним власником зазначеного нерухомого майна та в подальшому його подарував своїй дочці, що свідчить про безвідплатний характер договору, позивачка просила вказане майно витребувати від добросовісного набувача - ОСОБА_5 та повернути його відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України у спільну часткову власність членів ліквідованої селянської спілки «Надріччя».

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням представник ОСОБА_4 адвокат Тришак О.Г. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірне майно перебувало у спільній частковій власностi ociб, що володіють майновими сертифікатами на пайовий фонд СС «Надріччя», однак, ОСОБА_3 незаконно, на підставі скасованого рiшення суду, набув та зареєстрував за собою право власностi на спільне майно. В подальшому, з метою уникнення відповідальності за свої дії, подарував це майно своїй дочці ОСОБА_5 , а тому вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати вимоги ст.388 ЦК Украiни та витребувати спірне майно у добросовісного набувача.

Крім того, не вірним є твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 було виділено частку майнового паю в натурі у приміщенні зернового піднавісу.

Враховуючи наведене, просить скасувати рiшення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У вересні 2019 року представник ОСОБА_6 - адвокат Маркушевський Б.Ф. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що підстав для визнання недійсним договору дарування нежитлової будівлі (складу) від 24 грудня 2015 року немає, оскільки вказаний договір укладено між відповідачами з додержанням вимог чинного законодавства.

Звертає увагу на те, що позивачкою не доведено, в якій частині порушено її право власності (право на частку в спірному майні на час розпаювання), як члена колишньої селянської спілки «Надріччя», за захистом якого вона звернулась до суду, незважаючи на те, що їй, як члену вказаної спілки, було виділено частку майнового паю в натурі у приміщенні зернового піднавісу.

Вказує, що позивач ОСОБА_4 власником спірного майна ніколи не була.

Крім того, позивачка просить передати спірну будівлю у спільну часткову власність членів ліквідованої селянської спілки, однак, вказана спілка ліквідована без права правонаступництва.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Тришак О.Г. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали до апеляційного суду заяву про розгляд справи без їх участі та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Золотниківська сільська рада Теребовлянського району Тернопільської області подала до апеляційного суду заяву про розгляд даної справи без участі представника сільської ради.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30 липня 2015 року за ОСОБА_6 визнано право власності на нежитлову будівлю : склад за літерою «Д» загальною площею 162.4 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 , згідно з виготовленою Теребовлянським БТІ на його ім`я технічною документацією.

31 серпня 2015 року реєстраційною службою Теребовлянського районного управління юстиції Тернопільської області здійснено державну реєстрацію права власності за №10978208, згідно з яким за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю (склад) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162.4 кв.м.

Будучи власником зазначеного нерухомого майна, ОСОБА_6 подарував його своїй доньці ОСОБА_5 , що підтверджується договором дарування нежитлової будівлі (складу) від 24 грудня 2015 року, який посвідчено приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшковою Н.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 2144.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 12 квітня 2018 року вказане судове рішення скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_11 , ОСОБА_6 до Комісії спілки власників майнових паїв селянської спілки «Надріччя», третя особа - Теребовлянське бюро технічної інвентаризації про визнання права власності на нежитлові будівлі відмовлено.

Підставою для скасування судового рішення першої інстанції стало те, що виділення ОСОБА_6 , як члену селянської спілки «Надріччя», майна в натурі проведено з порушенням вимог чинного законодавства.

Зокрема, у своїй постанові апеляційний суд вказав, що жодним рішенням загальних зборів співвласників не затверджувались пропозиції щодо виділення спірного майна в натурі ОСОБА_6 , спірне майно в установленому законом порядку останньому не виділялось, а також не встановлено, ким оспорюються його права, оскільки комісія спілки власників майнових паїв селянської спілки «Надріччя» не є юридичною особою, не встановлено, хто є правонаступником селянської спілки «Надріччя».

З матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ТР- НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_4 , її частка у майні селянської спілки «Надріччя», с.Надрічне Теребовлянського району Тернопільської області, складає 1056 грн. або 0.418 відсотків при загальній вартості майна пайового фонду підприємства станом на 01 січня 2001 року, який складав 252583 грн.

За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Статтею 236 ЦК України передбачено, що правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що оспорюваний договір дарування був укладений сторонами з додержанням вимог ст.ст.203, 717, 718, 719,720,721 ЦК України.

Доказів, які б підтверджували те, що сторони вказаного договору не додержались загальних і спеціальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності договору, представником позивача (за винятком постанови апеляційного суду Тернопільської області від 12 квітня 2018 року) суду не подано.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висноком суду першої інстанції про те, що підстав для визнання недійсним договору дарування нежитлової будівлі (складу), який посвідчено приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Мєшковою Н.Ф. 24 грудня 2015 року за реєстром 2144, немає.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Апеляційний суд звертає увагу, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: № 6-107 цс 12 від 7 листопада 2012 року, № 6-348 цс 15 від 10 червня 2015 року, № 6-67 цс 15 від 13 травня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не вказано, яка вартість спірного нерухомого майна нежитлової будівлі (складу) складала на час розпаювання селянської спілки «Надріччя», яка саме частка у цьому майні належала ОСОБА_4 і на яку частку у цьому майні порушено її право власності, за захистом якого вона звернулась до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним та витребування майна від добросовісного набувача.

У нерухомому майні - нежитловій будівлі (складі) мали свої частки і інші співвласники майнових паїв, які не уповноважували позивачку звертатись до суду в їх інтересах, як співвласників, про визнання договору дарування недійсним в повному обсязі.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Апеляційний суд не приймає до уваги посилання апелянта на те, що в матеріалах справи відсутні жодні докази щодо надання відповідачці в користування на умовах оренди земельної ділянки, на якій розташоване спірне майно,виходячи із наступного.

Зокрема, рішенням Надрічненської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області від 21 серпня 2015 року № 226/1 «Про надання дозволу ОСОБА_6 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди на території Надрічненської сільської ради» ОСОБА_6 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди в розмірі 0.1215 га на території Надрічненської сільської ради для ведення особистого селянського господарства під господарськими будівлями і дворами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане рішення надане третьою особою - приватним нотаріусом Мєшковою Н.Ф., на виконання ухвали Теребовлянського районного суду від 08 жовтня 2018 року, та міститься в матеріалах справи.

З огляду на викладене суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору дарування недійсним, а також про те, що позивач ОСОБА_4 не була власником нежитлової будівлі (складу), селянська спілка «Надріччя» ліквідована, в зв"язку із чим у витребуванні вказаного нерухомого майна від добросовісного набувача ОСОБА_5 та повернення його у спільну часткову власність членів ліквідованої селянської спілки «Надріччя» обгрунтовано відмовив.

Крім того, доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволені позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 23 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 01 жовтня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи