КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 759/1122/19-ц
Головуючий у суді першої інстанції: Ул`яновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Електронмаш» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 р.,

встановив:

у січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ №13-к/тр від 19.12.2018 про його звільнення, зобов`язати відповідача поновити його на роботі, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та задовольнити його позов, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ДП «Електронмаш» - Ясінська Ж.В. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що судом було повно та всебічно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з`явились в судове засідання - позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представників відповідача ДП «Електронмаш» - Ясінської Ж.В. та ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він працював у відповідача з 1991 року на різних посадах, а з 16.11.2009 - на посаді заступника директора з економіки - головного бухгалтера. З 23.07.2018, на його думку, почали відбуватись злочинні дії щодо захоплення підприємства, всі працівники вимушені були знаходитись біля входу в приміщення підприємства, з приводу чого він неодноразово звертався до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України. Наказом від 19.12.2018 №13-к/тр його було звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, вказане звільнення він вважає незаконним, оскільки жодних доручень не отримував, крім того від нього не було отримано письмових пояснень. Також позивач вказував, що з ним не було проведено своєчасно розрахунку та не видано трудову книжку.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на законних підставах звільнив позивача з роботи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оскільки він не виконав окреме доручення в.о. директора підприємства, чим допустив одноразове грубе порушення трудових обов`язків.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та виходив з положень ст. 21, 40, 41, 147-1, 148, 149 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, позивач працював у відповідача з 08.08.1991, а з 16.11.2009 - на посаді заступника директора з економіки-головного бухгалтера. 01.09.2007 з позивачем було укладено Контракт. Згідно наказу за підписом в.о. директора ДП «Електронмаш» ОСОБА_3 від 19.12.2018 №13-к/тр ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України - за одноразове грубе порушення. В наказі зазначено підстави: Акти від 22.11.2018, від 27.11.2018, лист-погодження Мінекономрозвитку від 17.12.2018 №2202/15/55562-07.

Відповідно до Акту про ознайомлення з наказом від 22.10.2018 №91-П та Окремим дорученням від 08.11.2018 №593/01-12 про відмову від отримання копій зазначених документів від 22.11.2018, складеного комісією в складі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які були членами Інвентаризаційної комісії, ОСОБА_1 відмовився від отримання копії наказу від 22.10.2018 та Окремого доручення в.о. ОСОБА_3 від 08.11.2018 про надання в строк до 26.11.2018 керівнику підприємства бухгалтерських та фінансово-господарських регістрів бухгалтерського обліку (роздрукованих та особисто підписаних) та звітності за останні п`ять років (а/с 27 т. 1). В зв`язку з відмовою від отримання вказаних документів, їх текст було зачитано йому вголос, про що складено Акт 22.11.2018 (а/с 27 т. 1). 27.11.2018 біля приміщення Інженерно-лабораторного комплексу, комісією в тому складі було складено Акт про те, що ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень щодо причин невиконання Окремого доручення (а/с 28 т. 1).

Склад Інвентаризаційної комісії був визначений наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 20.09.2018 №1324 «Про проведення інвентаризації майна і зобов`язань Державного підприємства «Електронмаш». До складу комісії було включено: ОСОБА_3 - голова комісії, виконуючий обов`язки директора ДП «Електронмаш», ОСОБА_9 - головний спеціаліст відділу організаційної роботи з суб`єктами господарювання управління діяльності суб`єктів господарювання, підпорядкованих Міністерству, департаменту управління державною власністю Мінекономрозвитку, Грегуль Ю.В. - адвокат, ОСОБА_8 - головний спеціаліст відділу планування та аналізу фінансово-господарської діяльності управління діяльності суб`єктів господарювання, підпорядкованих Міністерству, департаменту управління державною власністю Мінекономрозвитку, ОСОБА_5 - заступник начальника управління діяльності суб`єктів господарювання, підпорядкованих Міністерству, департаменту управління державною власністю - начальник відділу реорганізації та майнових відносин Мінекономрозвитку, ОСОБА_4 - заступник директора департаменту управління державною власністю - начальник управління діяльності суб`єктів господарювання, підпорядкованих міністерству, Мінекономрозвитку, ОСОБА_7 - головний спеціаліст відділу планування та аналізу фінансово-господарської діяльності управління діяльності суб`єктів господарювання, підпорядкованих Міністерству, департаменту управління державною власністю Мінекономрозвитку,

ОСОБА_6 - головний спеціаліст відділу реорганізації та майнових відносин управління діяльності суб`єктів господарювання, підпорядкованих Міністерству, департаменту управління державною власністю Мінекономрозвитку, ОСОБА_12 - аудитор.

Тому, з урахуванням інших встановлених по справі обставин, у суду першої інстанції не було підстав не брати до уваги зазначені Акти.

В п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України закріплено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

В постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року зроблено правовий висновок, що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним заподіяно чи могло бути заподіяно шкоду, істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не лише факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення (справа № 661/1171/16-ц, провадження 61-1200св18).

В ст. 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII було ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, (далі - Конвенція). Згідно із ст. 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Вказані норми трудового права свідчать про те, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

В даному випадку відповідачем було доведено, що звільнення позивача із займаної посади відбулось із дотриманням вимог законодавства.

Всі доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, були предметом перевірки у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Позивач визнає, що після звільнення колишнього директора ОСОБА_13 з 23.03.2018 перестав з`являтись на своєму робочому місці, знаходився в автобусі біля Інженерно-лабораторного корпусу та вів бухгалтерський облік діяльності їдальні та Кімнати відпочинку.

Як пояснив позивач в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 27.03.2018 виконуючим обов`язки директора ДП «Електронмаш» було призначено ОСОБА_14 , а з 12.09.2018 - ОСОБА_3 , однак він не передавав вказаним особам бухгалтерську документацію. Посилання позивача на те, що директора ОСОБА_13 було звільнено незаконно і вся відповідальність з приводу неподання, порушення порядку заповнення документів податкової та фінансової звітності порушення строків її подання лежить на міністерстві та призначених виконуючих обов`язки керівників, які не забезпечили виконання вимог, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», з приводу чого він звертався до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, не звільняє його від відповідальності за невиконання Окремого доручення. З таким листом

ОСОБА_1 звернувся до Мінекономрозвитку лише 14.12.2018. При цьому в листі сам позивач вказує, що «23.07.2018 відбулось рейдерське захоплення підприємства» невідомими особами», а «09.08.2018 цими ж невідомим особами, які знаходились в захопленому приміщенні, комп`ютерної техніки, на якій знаходився бухгалтерський облік підприємства».

З цих підстав є бездоказовими посилання позивача на те, що він не міг здійснювати свої посадові обов`язки та виконати Окреме доручення, оскільки його не допускали на робоче місце, а з 22.10.2018 - відсторонили від виконання обов`язків займаної посади. Також слід взяти до уваги, що позивач безперешкодно зміг потрапив до корпусу, де розташовувалась адміністрація підприємства 19.12.2018, 22.01.2019 та 23.01.2019.

Натомість з тексту Заяви Мінекономрозвитку, розміщеної на сайті міністерства 18.10.2018, видно, що протягом тривалого часу організованою групою осіб на чолі з колишнім директором ОСОБА_13 та його заступником ОСОБА_1 вживаються заходи з метою блокування роботи Інвентаризаційної комісії, захоплення службових приміщень підприємства, а також перешкоджання допуску до документів, діяльність підприємства заблокована.

08.11.2018 виконуючим обов`язки директора ДП «Електронмаш» ОСОБА_3 було видано Окреме доручення ОСОБА_1 - передати документи (бухгалтерські та фінансово-господарські), регістри бухгалтерського обліку (роздруковані та особисто підписані), звітність за останні п`ять років до 17.00 26.11.2018.

11.12.2018 виконуючим обов`язки директора ОСОБА_3 було направлено до Мінекономрозвитку Подання щодо надання погодження на звільнення директора з економіки-головного бухгалтера ДП «Електронмаш» ОСОБА_1 з підстав грубого порушення трудових обов`язків - за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (а/с 123 т. 1).

Зазначення судом першої інстанції в рішенні про те, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом не свідчить порушення норми матеріального права та невідповідність висновку суду обставинам справи, оскільки відповідно до п. 7.2 Контракту від 01.09.2007 цей контракт припиняється, зокрема, з ініціативи роботодавця до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених законодавством (статтями 40, 41 КЗпП України) та контрактом. Разом з тим, в п. 7.3 зазначається, що додаткові підстави припинення та розірвання контракту, не передбачені законодавством, відсутні.

Також безпідставним є зазначення апелянтом в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не вирішив його вимогу про стягнення середнього заробітку, оскільки така вимога заявлялась ним як наслідок задоволення вимоги про поновлення на роботі та було зазначено про середній заробіток за час вимушеного прогулу. Інших вимог щодо невиплаченої на день звільнення заробітної плати позивач в межах даної справи не заявляв.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції не мотивував своє рішення, є безпідставним. Судом першої інстанції було ретельно досліджено всі докази, надані позивачем, долучено до справи та досліджено письмові докази, заслухано пояснення позивача, показання свідків та дано цим доказам правильну оцінку.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruis v. Spain), пункт 26).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 01 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді