Справа № 128/313/19
РІШЕННЯ

Іменем України

23.09.2019 м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді - Саєнко О.Б., при секретарі - Бутіній Г.В.,

за участі: позивача- ОСОБА_1 , відповідача- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниця Вінницької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

УСТАНОВИВ:

07.02.2019 позивач звернулася до суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позовні вимоги позивачем мотивовано тим, що їй відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 12 травня 2010 року належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 .

Вказує, що у даному будинку зареєстрована відповідачка по справі - її сестра ОСОБА_2 з 02.04.2001 року, однак фактично відповідачка в будинку не проживає на протязі більше 20 років. В 1988 році вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , жителем АДРЕСА_2, переїхала проживати до нього, де проживає до даного часу без реєстрації.

Зазначає, що відповідач належним їй на праві власності будинком не користується, поточним ремонтом не займається, участі в сплаті відповідних податків не приймає, однак з реєстрації в будинку в добровільному порядку не знімається, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні власністю.

Вказує, що її неодноразові звернення до відповідачки про зняття з реєстрації в добровільному порядку залишились без реагування, а вона позбавлена можливості розпоряджатися належним їй на праві власності будинком незалежно від волі інших осіб.

Просить суд ухвалити рішення про усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 , власністю - житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 .

04.03.2019, через канцелярію суду відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву (а.с.34-37), відповідно до якого вона не визнає даний позов, вважає його недоведеним та таким, що суперечить нормам матеріального права.

Вказує, що на підтвердження позовних вимог позивачка надала довідку Мізяківсько-Хутірської сільради від 01.02.19 за №281, яка свідчить про те, що вона нібито не проживає в будинку АДРЕСА_1 з лютого 1988 року. Надано також ксерокопію домової книги по спірному будинку, запис про дату та місце реєстрації якої вказує на те, що вона прописана в спірному будинку лише з 02.04.2001 року і до цього часу,

аналогічна дата та місце її реєстрації вказано в їїпаспорті.

Вказує, що вказаний паспорт вона отримала 23.03.2001 року, а тому прописка 02.04.2001 року перенесена з її попереднього паспорту.

Зазначає, що у неї викликає певні підозри те, що домова книжка на будинок АДРЕСА_1 містить дані, які протирічать об`єктивній дійсності.

Вказує, що згідно записам вказано, що мати ОСОБА_4 знята з реєстрації в будинку 13.02.80 батько ОСОБА_5 знятий з реєстрації 19.04.83 року, не дивлячись на те, що як мати, так і батько проживали в спірному будинку до дня своєї смерті: відповідно до 11.09.17р. та 05.08.2011 року. Даних про її реєстрацію до 2001 року книга не містить.

Вважає, що даному документу як об`єктивному та достовірному доказу довіряти не можна.

Вказує, що надані нею виписки із погосподарських книг по господарству, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , за 1986- 1990р.р. свідчать про те, що їх покійна мати ОСОБА_4 була головою колгоспного двору, а вона - ОСОБА_2 , її дочка була членом цього двору.

Зазначає, що вказаний документ спростовує надані позивачкою докази а саме: довідку сільради за №281 та за №291 від 04.02.19 року про те, що вона в господарстві, головою якого була мати ОСОБА_4 , не проживає, починаючи з 1988 року.

Вказує, що подальші виписки із погосподарських книг свідчать про те, що, починаючи з 01.01.1991 року вона вже не є членом двору.

Зазначає, що з моменту реєстрації шлюбу у них з чоловіком склалися не зовсім нормальні стосунки через те, що будинок де він постійно проживав та був зареєстрований ( АДРЕСА_2 ) будували його батьки і він з самого початку заявив, що тут її нічого не має, що вона з самого народження проживає в будинку батьків, то там і має бути зареєстрована.

Вказує, що вона не тільки була зареєстрована в будинку батьків, в с. Переорки, але й проживала, там.

Вважає, що їх двір ( АДРЕСА_1 ) відносився до категорії колгоспних дворів і вона, як особа, що була зареєстрована як член колгоспного двору та брала участь у збільшенні майна двору, набула право на його частку.

Просила суд відмовити в задоволенні позову.

06.03.2019, через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив ( а.с.56-58), яку обґрунтовано тим, що в відзиві відповідачка по справі ОСОБА_2 вказала, що вона не визнає позов, оскільки вважає його недоведеним та таким, що суперечить нормам матеріального права.

З даними твердженнями відповідача позивач не погоджується, оскільки на думку позивача нею надані письмові докази, які свідчать про те, що відповідач досить тривалий час не проживає в будинку, який раніше належав їх матері, а тепер належить їй.

Просить суд позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, з підстав зазначених в позові, суду доповнила, що оскільки вона при житті доглядала матір`ю самостійно, а відповідач відмовилася допомагати, тому матір і подарувала будинок саме їй.

Відповідач ОСОБА_2 заперечила з приводу задоволення позову, з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, просила суд відмовити у задоволенні позову. Суду доповнила, що дійсно вона з 02.04.2001 року зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , але з часу укладення шлюбу з 1988 року вона дійсно проживає фактично разом із свою сім`єю за іншою адресою: АДРЕСА_2 по даний час. Позов вона не визнає оскільки вважає, що позивач повинна їй сплатити у грошовому еквіваленті її частку, яку вона вважає має у батьківському будинку, тому вона не згодна з договором дарування спірного будинку від 12.05.2010, за яким їх мати подарувала увесь будинок лише позивачу. Суду зазначила, що вона до суду із повозом про визнання цього договору недійсним не зверталася, оскільки вважала що це питання вона з позивачем вирішить у добровільному порядку.

Вислухавши вступне слово учасників справи, вивчивши позов, дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності докази, суд дійшов до такого висновку.

Судом установлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить цілий житловий будинок з прибудовою господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування житлового будинку (а.с.7-8). Право власності зареєстровано у встановленому порядку, про що свідчить витяг з Державного реєстру правочинів (а.с.9) та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10).

В даному будинку зареєстрована відповідачка по справі - сестра позивача ОСОБА_2 з 02.04.2001 року, що підтверджується записами в домовій книзі та довідкою Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 01.02.2019 року за № 281 ( а.с.12-15,17).

Той факт, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за даною адресою також свідчить копія паспорту відповідача (а.с.38-39).

Відповідно до довідки Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 04.02.2019 року за № 291 ОСОБА_2 з 1988 року проживає за адресою : вАДРЕСА_2 разом зі своєю сім`єю (а.с.16), про що також свідчить довідка Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 04.02.2019 року за № 281 (а.с.17).

На підтвердження своїх заперечення відповідачем подано : копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.41); копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.42); копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.44); копії погосподарської книги за 1986,1990,1995 роки на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , з яких убачається, що даний двір відноситься до категорії суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого є ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 27.02.2019 року за № 73, ОСОБА_4 ,яка була головою колгоспного двору в господарстві, що знаходиться в АДРЕСА_1 , заяви про виписку ОСОБА_2 із членів колгоспного двору з 1990- 1991 р.р. до сільської ради не надавала (а.с. 51).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Таким чином, суд вважає, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України.

Відповідач у судовому засіданні визнала факт того, що з 1988 року вона фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом зі своєю сім`єю.

Враховуючи вищевказані обставини, та те що між сторонами по справі договір найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладався, тому суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 залишаючись зареєстрованою у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є позивач ОСОБА_1 є сторонньою для неї особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує його права, як власника.

Посилання відповідача на те, що вона не визнає позовні вимоги оскільки даний житловий будинок відноситься до категорії суспільної групи господарств - колгоспний двір і вона має частку у ньому , а також те, що вона незгодна із договором дарування цього будинку, суд вважаєтакими , які не підтверджені перед судом належними та допустимими доказами, в розумінні статей 77,78 ЦПК України.

В свою чергу, у позивача наявний правовстановлюючий документ на даний будинок, який зареєстровано у відповідному реєстрі, про наявність якого достеменно було відомо відповідачу, однак договір не був оспорений нею у суді, тому суд приходить до висновку, що відповідач є для позивача є сторонньою особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує її права, як власника, тому позов є обґрунтованим таким , що підлягає до задоволення.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог.

Тому, враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею судові витрати по справі по сплаті судового збору у сумі 768, 40 гривень.

Керуючись ст. 391 ЦК України, ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України , Суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійснені права користування та розпорядження житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням- будинком з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) у рахунок понесених судових витрат по сплаті судового збору -768 гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти дні з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 02.10.2019.

Суддя: