ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 715/2251/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Андрушків С.П.,

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Тереблеченська сільська рада, ОСОБА_2,

третя особа: відділ Держгеокадастру у Глибоцькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Цуренка В.А., повний текст якого складено 26 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просив:

-визнати недійсним рішення сесії Тереблеченської сільської ради №

198-16/2007 від 23.11.2007 року в частині передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- визнати недійсним Державний акт серії НОМЕР_1 від 17.06.2011 року на земельну ділянку площею 0,2500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер - НОМЕР_2 виданого на ім'я ОСОБА_2

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_3, внаслідок чого він звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Бреславської-Григорчак С.О., де була заведена спадкова справа.

Вказує, що 11.02.1987 року рішенням виконкому народних депутатів Глибоцької районної ради Чернівецької області №19 батькові позивача була відведена земельна ділянка площею 0,08 га для перебудови індивідуального житлового будинку. Вказана земельна ділянка була винесена в натурі 03.10.1989

Провадження №22-ц/822/289/19 Категорія 47

року згідно Акту виносу в натурі земельної ділянки індивідуального забудовника. У 1989 році ОСОБА_3 був виготовлений будівельний паспорт.

Біля вказаного будинку за ОСОБА_3, крім вказаних 0,08 га землі, всього рахувалось 0,60 га, які згідно рішення виконкому Порубнянської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області народних депутатів №4 від 11.03.1994 року передано у приватну власність останньому.

Вказаною земельною ділянкою спадкодавець користувався все своє життя, а земельна ділянка орієнтовною площею 0,19 га, у тому числі земельна ділянка площею 0,08 га, відведена для будівництва (перебудови) індивідуального житлового будинку з одного боку межує з ділянкою відповідача ОСОБА_2

Після смерті ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 весною 2016 року самовільно без відома і згоди позивача, який є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька, зніс стару огорожу і встановив нову огорожу збоку дороги навпроти всієї земельної ділянки. У зв'язку з вищевказаними діями відповідача, з метою юридичного врегулювання можливого спору, позивач звернувся в сільську раду та до інженера-землевпорядника з метою встановлення (відновлення) межових знаків земельної ділянки, переданої у приватну власність ОСОБА_3

Весною 2017 року позивач разом з представником сільської ради (землевпорядником сільської ради), інженером-землевпорядником, дружиною прибув на місце для проведення відповідних замірів земельної ділянки та встановлення (відновлення) межових знаків, відповідач ОСОБА_2 зі своєю дружиною вчинили сварку та не надали можливості проводити заміри на цій земельній ділянці.

Згідно рішення виконавчого комітету Порубнянської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області №7 від 22.03.1994 року відповідачу ОСОБА_2 було передано в приватну власність лише 0,80 га. А згідно оскаржуваного рішення сесії Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 198-16/2007 від 23.11.2007 року затверджено технічну документацію та передано безкоштовно у власність відповідачу 1,1820 га. На підставі вказаного рішення відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17.06.2011 року на земельну ділянку площею 0,2500 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, в якому вказана частина земельної ділянки передана у власність спадкодавця ОСОБА_3

На підставі наведеного просив позов задовольнити.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. відмовлено.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів порушення з боку ОСОБА_2 права користування земельною ділянкою. Зокрема, позивач не надав будь-яких правовстановлюючих документів, на підставі яких він чи його спадкодавець користувався земельною ділянкою, у зв'язку з чим не зазначено, яке право позивача порушено у зв'язку з видачею ОСОБА_2 державного акту про право власності на земельну ділянку.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1. оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд упереджено та не об'єктивно розглянув справу, неповно та неправильно з'ясував обставини справи і оцінив докази, невірно застосував норми матеріального права. Наводить обставини, які викладені в обґрунтування позову.

На підставі викладеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що аргументація апеляційної скарги є надуманою. Позивач не зазначає яким чином порушені його права чи інтереси, а ОСОБА_3 30.06.2007 року підписав акт погодження меж, і до своєї смерті жодних претензій до нього не мав. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга законність рішення суду першої інстанції не спростовує.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, яке в повній мірі їм відповідає.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 було відведено земельну ділянку площею 0,08 га для перебудови індивідуального житлового будинку (а.с.7 т.1).

На зазначену земельну ділянку була розроблена схема виносу в натурі від 03.10.1989 року (а.с.8 т.1).

З погосподарських книг та архівних довідок вбачається, що за господарством ОСОБА_3 рахувалося 0,60 га, з них під будівлями - (прочерк), під ріллею 0,58 га та під багаторічними насадженнями 0,02 га.

У користуванні ОСОБА_3 було декілька земельних ділянок, зокрема в АДРЕСА_1 що підтверджується дослідженими матеріалами справи (а.с.9, 40-42 т.1).

Згідно рішення виконавчого комітету Порубнянської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 7 від 22.03.1994 року ОСОБА_2 було передано в особисте користування земельну ділянку площею 0,60 га.

Також судом першої інстанції встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 на початку 90-х років розібрав старий будинок та господарські споруди і не користувався спірною земельною ділянкою з того часу за цільовим призначенням та не міг користуватися нею за цільовим призначенням, оскільки були відсутні об'єкти нерухомості, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем належними і допустимими доказами не доведено факт будь-якого користування спірною земельною ділянкою після 2007 року (часу погодження меж) ні спадкодавцем позивача, ні самим позивачем.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, після його смерті спадщину прийняв позивач ОСОБА_1., що підтверджується матеріалами спадкової справи № 87/2016 щодо майна ОСОБА_3 (а.с.5 т.1)

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Бреславською-Григорчак С.О. від 01.07.2016 року №572/02-31 ОСОБА_1. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з неможливістю встановлення родинних стосунків між спадкодавцем і спадкоємцем (а.с.146).

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15.08.2016 року встановлено факт батьківства ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно сина ОСОБА_1., ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнано ОСОБА_3 батьком ОСОБА_1., що сторонами визнається та не оспорюється (а.с.147-148 т.1).

Згідно ст.22 ЗК України (в редакції 1992 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (ні місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до п. 3 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у постанові від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 01 січня 2002 року відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Крім того, з 02 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 05 березня 2009 року № 1066-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як вбачається з рішення виконкому Глибоцької районної ради народних депутатів №19 від 11.02.1987 року (а.с.7 т.1) за житловим будинком була закріплена земельна ділянка площею 0,08 га, на якій дозволили перебудову індивідуального житлового будинку, тобто земельна ділянка не набула статусу окремого об'єкту майнових прав, а була приналежною річчю до житлового будинку та господарських споруд.

За твердженнями позивача після виготовлення у 1989 році будівельного паспорта ОСОБА_3 житловий будинок розібрав та нового не спорудив, що сторонами визнається та не спростовується.

Також, з довідки Тереблеченської сільської ради №791 від 17.05.2017 року належні в користуванні ОСОБА_3 земельні ділянки загальною площею 0,60 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, останнім не приватизовувалися (а.с.11 т.1).

В силу ч.1, 2 ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Абзац 1 ч.1 ст.181 ЦК України визначає, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК України).

Так, ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, ОСОБА_3 за життя старий будинок зніс, отже майно є знищеним, нового не спорудив й прав на нього не зареєстрував, що з урахуванням відомостей про відсутність приватизації на земельні ділянки спростовує доводи позивача щодо набуття спадкодавцем прав на спірну земельну ділянку.

Позивач ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом на підставі ст.16 ЦК України за захистом права, яке за його позицією набуто в порядку спадкування, обсяг прав яких регулюється главою 84 ЦК України.

В силу ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Таким чином, скільки за життя спадкодавець не набув прав на спірну земельну ділянку, то, в свою чергу, до позивача не перейшли права та обов'язки щодо останньої.

Згідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а рішення постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, у відповідності до ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, А.І. Владичан/