Справа № 182/8536/18
Провадження № 2/0182/543/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21.02.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тихомирова І.В.

за участю секретаря Рахуба О.Г.

у присутності позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

07.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Свої вимоги мотивує тим, що 23.12.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого він передав у власність ОСОБА_2 25 000 доларів США для її власних потреб, а ОСОБА_2 зобовязалася повернути йому таку ж суму грошових коштів до 30.12.2017 року, про що написала розписку. Зі слів відповідача, кошти необхідні були їй для ремонту та введення в дію кафе «Малина» у м. Нікополі. Проте, ОСОБА_2 свої зобовязання щодо повернення коштів порушила, на неодноразові звернення позивача не реагує, посилаючись на фінансові труднощі. З урахуванням того, що відповідач не бажає у добровільному порядку повертати отримані кошти, ОСОБА_1 вимушений звертатися до суду для захисту своїх законних прав і інтересів та просить стягнути з відповідача суму боргу, яка станом на 01.01.2018 року згідно з курсом НБУ складає 701 500,000 грн., інфляційні втрати, повязані з несвоєчасним виконанням зобовязання ОСОБА_2, у розмірі 39 284,00 грн., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 17527,00 грн., а також судові витрати у розмірі 7583,12 грн.

Ухвалою суду від 04.12.2018 року провадження по справі було відкрито (а.с.13).

10.12.2018 року позивач подав заяву про забезпечення позову, яку було задоволено ухвалою суду від 12.12.2018 року (а.с.45-47). На вказану ухвалу відповідачем була подана апеляційна скарга, яка на даний час знаходиться на розгляді Дніпровського апеляційного суду.

Не погодившись із позовними вимогами, ОСОБА_2 подала відзив на позов (а.с.60). Посилається на те, що позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів невиконання нею умов договору позики від 23.12.2014 року, а також того, що вона відмовляється від повернення боргу, у звязку з чим просила у позові відмовити у повному обсязі.

У свою чергу, від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив (а.с.61-62). Зазначає, що нормами діючого цивільного законодавства передбачена презумпція винуватості, тому саме на відповідача покладено обовязок доказування належного виконання зобовязань. Акцентує увагу на тому, що як кредитор ОСОБА_2, він має розписку відповідача про отримання нею коштів у борг, що свідчить про невиконання нею свого зобовязання.

У судовому засіданні позивач на своїх позовних вимогах наполягав та просив їх задовольнити у повному обсязі, надав суду оригінал розписки від 23.12.2014 року, яку суд оглянув та долучив до матеріалів справи (а.с.70).

Відповідач не зявилася, про час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином та завчасно. Від неї надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з її знаходженням 21.02.2019 року у м. Києві на семінарі Вищої шкоди адвокатури Національної асоціації адвокатів України (а.с.68-69).

Позивач проти відкладення слухання справи заперечив, оскільки вважає, що для цього відсутні підстави.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов наступного. За клопотанням відповідача, розгляд справи був відкладений 16.01.2019 року (а.с.56).

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Враховуючи, що ОСОБА_2 з позовом ознайомлена, надала на нього відзив, зважаючи на передбачені нормами ЦПК України строки розумності розгляду справи, клопотання позивача про розгляд справи по суті, а також достатній обсяг доказів в матеріалах справи для винесення обєктивного рішення, з метою виключення невиправданої затримки у провадженні, суд вважає можливим слухати справу за даною явкою.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступних висновків.

Між сторонами виникли правовідносини стосовно стягнення з відповідача коштів за договором позики.

Як встановлено судом, 23.12.2014 року ОСОБА_3 склала розписку про те, що вона отримала в борг від ОСОБА_1 25 000 доларів США та зобовязується повернути обумовлену суму до 30.12.2017 року (а.с.70). Оригінал зазначеної розписки був оглянутий у судовому засіданні та міститься в матеріалах справи (а.с.70).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15.

Із розписки, складеної 23.12.2014 року, вбачається, що ОСОБА_2 23.12.2014 року отримала від ОСОБА_1 кошти у сумі 25 000 доларів США та зобовязалася їх повернути до 30.12.2017 року.

Оскільки позивач передав відповідачеві кошти, а вона зобовязалася їх повернути із визначенням конкретного строку, суд вважає, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично був укладений договір позики.

30.12.2017 року закінчився строк повернення боргу, проте відповідач умови розписки не виконала та кошти у встановлений строк не повернула, чим порушила права позивача. Жодних доказів на підтвердження факту повернення коштів ОСОБА_2 не надала.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним.

Отже, саме на відповідача законом покладено обовязок доведення своєї невинуватості у виконанні зобовязання щодо повернення коштів позивачеві, у звязку з чим суд не бере до уваги заперечення ОСОБА_2 проти позову, викладені у відзиві.

При цьому, факт отримання коштів та існування розписки від 23.12.2014 року ОСОБА_2 під сумнів не ставить та жодних заперечень на наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми не надала.

На підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 порушила свої зобовязання за договором позики від 23.12.2014 року, оскільки не виконала його умови та не повернула ОСОБА_1 кошти. За таких обставин суд вважає, що сума боргу з урахуванням трьох відсотків річних та суми процентів за користування позикою в межах позовних вимог повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача примусово.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Отже, суд приходить до висновку про те, що сторони за час розгляду справи в суді розпорядилися своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 23.12.2014 року у сумі 701 500,00 грн., інфляційних втрат у сумі 39 284,00 грн., трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості у сумі 17 527,00 грн., а всього 758 311 (сімсот пятдесят вісім триста одинадцять) грн. 00 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 також підлягає стягненню судовий збір у сумі 7583,12 грн., який був оплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним позовом у встановленому Законом України «Про судовий збір» розмірі (а.с.1).

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 202, 207, 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,ст.ст. 4, 12, 13, 49, 81,141, 263, 265 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, заборгованість за договором позики від 23.12.2014 року у сумі 701 500,00 грн., інфляційні втрати у сумі 39 284,00 грн., три відсотки річних від простроченої суми заборгованості у сумі 17 527,00 грн., а всього 758 311 (сімсот пятдесят вісім триста одинадцять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, судовий збір у розмірі 7583 (сім тисяч пятсот вісімдесят три) грн. 12 коп.

Повний текст рішення суду виготовлено 26.02.2019 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно підпункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: ОСОБА_4