Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 154/3223/15

провадження № 61-36759св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 січня 2018 року у складі головуючого-судді Лященка О. В., та постанову Апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що 25 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_4 укладено чотири договори купівлі-продажу, посвідчені нотаріусом. Предметом договорів купівлі-продажу було нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення торгового центру, адміністративне приміщення, земельна ділянка, цільове призначення якої для обслуговування об'єктів комерційного призначення (торгового комплексу), що знаходяться по АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що вказані договори купівлі-продажу було укладено від його імені на підставі довіреності від 25 лютого 2014 року ОСОБА_5, який є чоловіком ОСОБА_4 Він не мав наміру та бажання на укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу. Довіреність видана ОСОБА_5 є способом забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 25 лютого 2014 року, згідно з яким він отримав у борг від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 150 тис. дол. США. Саме укладенням договору позики було зумовлено видання довіреності на ім'я ОСОБА_5, згідно якої він мав право розпоряджатись спірним нерухомим майном тільки у випадку невиконання або порушення умов договору позики. ОСОБА_5 було відомо про те, що він вчиняє дії необхідні для скасування довіреності від 25 лютого 2014 року.

Позивач вважає, що оспорювані договори купівлі-продажу були укладені від його імені ОСОБА_5 в своїх інтересах, так як ОСОБА_5 перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 і спірні об'єкти належать ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Договори купівлі-продажу були укладені на вкрай невигідних для нього умовах, так як продані по істотно заниженим цінам.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати недійсними: договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру, загальною площею 2 363,6 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_4 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; договір купівлі продажу адміністративного приміщення (А-2), загальною площею 165,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_4 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру (3-1), загальною площею 184 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_4 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; визнати недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,5647 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_4 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 січня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів своїх позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 січня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення місцевого суду відповідає вимогам закону, при його ухваленні повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми. При цьому апеляційним судом зазначено про те, що ОСОБА_3 не надано доказів відсутності у нього волевиявлення на укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, довіреність видана на тривалий термін та не містила будь-яких обмежень щодо часу її виконання. ОСОБА_3 було відомо про те, що ОСОБА_5 вживались заходи щодо продажу належних ОСОБА_3 об'єктів нерухомості, однак останній скасував дію довіреності лише після укладення оспорюваних договорів. Крім того, нерухоме майно придбане ОСОБА_4, хоч і під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, а за кошти, що одержані нею від третіх осіб внаслідок договорів дарування та позики.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано того, що ОСОБА_4 придбала нерухоме майно як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, а тому це майно є спільним майном подружжя. Вказані обставини підтверджуються рішенням Апеляційного суду Волинської області від 21 вересня 2015 року у справі № 154/2995/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. Апеляційний суд, переглядаючи рішення місцевого суду, неправильно витлумачив правову позицію, яка викладена в постановах Верховного Суду України № 6-79цс13 від 02 жовтня 2013 року та № 6-1327цс15 від 18 травня 2016 року, оскільки майно фізичної особи-підприємця, набуте в період шлюбу за рахунок належних подружжю коштів, також вважається спільним майном подружжя, як і будь-яке інше майно, що набуте в період шлюбу. Суд не врахував, що ОСОБА_4 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте в період шлюбу. Також поза увагою судів залишилась правова позиція щодо застосування частини першої статті 232 ЦК України та частини третьої статті 238 ЦК України, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-5цс12 від 14 березня 2014 року.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказані справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справив касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до довіреності від 25 лютого 2014 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_5 бути його представником, користуватися і розпоряджатися (продавати, обміняти, передавати в заставу та іпотеку, передавати в оренду та найм тощо) від його імені за ціною та на умовах на його розсуд належними йому на праві приватної власності об'єктами нерухомого майна, а саме: нежитловим приміщенням торгового центру (Ж-1) загальною площею 2 363,6 кв. м; нежитловим приміщенням торгового центру (3-1) загальною площею 184,0 кв. м; адміністративним приміщенням (А-2) загальною площею 165,7 кв. м; земельною ділянкою, загальною площею 0,5647 га, які розташовані по АДРЕСА_1.

На підставі зазначеної довіреності ОСОБА_5 від імені позивача ОСОБА_3 продав належні останньому на праві приватної власності вищезазначені об'єкти нерухомого майна своїй дружині відповідачу ОСОБА_4, уклавши з нею відповідні договори купівлі-продажу від 25 вересня 2014 року, посвідчені приватним нотаріусом.

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, НОМЕР_4 об'єкти нерухомого майна, що є предметом договорів купівлі-продажу, зареєстровані за ОСОБА_4

Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

ОСОБА_3, звертаючись до суду з указаним позовом, просив визнати недійсними оспорювані договори купівлі-продажу об'єктів нерухомого майна, зокрема, на підставі частини третьої статті 238 ЦК України, оскільки ОСОБА_5, діючи в своїх інтересах на підставі довіреності, відчужив належне позивачу майно, своїй дружині ОСОБА_4

Згідно із частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов'язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із недоведеності позовних вимог. При цьому зазначали про те, що придбане ОСОБА_4 майно є її особистою приватною власністю, тому посилання позивача на те, що ОСОБА_5, відчужуючи належне позивачеві майно своїй дружині, діяв у своїх власних інтересах є безпідставним.

Однак колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом цієї норми майно, набуте за спільні кошти подружжя за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути: будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частинами першою та другою статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім'ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності не в інтересах сім'ї, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до статті 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60-61 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 дійсно є фізичною особою-підприємцем з 2007 року, однак оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна вона укладала як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, тому придбане нею майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Висновок судів про те, що спірне майно ОСОБА_4 придбала за особисті кошти, які вони отримала від своєї сестри на підставі договору дарування від 11 липня 2014 року та на підставі договору позики від 05 серпня 2014 року є помилковим, оскільки вказані обставини не підтверджують того, що саме ці кошти були витрачені ОСОБА_4 для придбання спірного нерухомого майна 25 вересня 2014 року.

Отже враховуючи вказані обставини, оспорювані договори купівлі-продажу були укладені ОСОБА_5 не в інтересах довірителя, а в своїх інтересах.

Крім того, вказані обставини також підтверджуються рішенням Апеляційного суду Волинської області від 21 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, які відповідно до частини п'ятої статті 82 ЦПК України не доказуються та не були спростовані ОСОБА_5, який не брав участі при розгляді вказаної справи, а тому висновок суду про те, що зазначене рішення не може бути преюдицією при розгляді вказаної справи є помилковим.

Отже з урахуванням вищевказаних вимог закону та обставин справи, наявні підстави для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними, оскільки вони були укладені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час шлюбу, а тому відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України ОСОБА_5 уклав ці договори в своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї, оскільки майно придбане ОСОБА_4, відповідно до статті 60 СК України, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Що стосується позовних вимог в частині скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 вересня 2014 року, прийнятих приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6, то вони задоволенню не підлягають, оскільки приватний нотаріус, рішення якого оскаржуються, не був залучений до участі у справі в якості відповідача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з підпунктом «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з квитанціями № 0.0.442770768.1 від 02 жовтня 2015 року та № 13903495 від 23 жовтня 2015 року ОСОБА_3 сплачено судовий збір у загальному розмірі 2897,60 грн за подання позову та згідно з квитанцією № 6 від 19 травня 2018 року - 5 638,40 грн за подання касаційної скарги.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги ОСОБА_3, скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, то сплачений судовий збір в розмірі 1 948 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимогза подання позову) та за подання касаційної скарги в розмірі 3 896 грн (1948х200%) підлягає стягненню з ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 26 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 20 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсними: договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру, загальною площею 2 363,6 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року між ОСОБА_3 від імені якого діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_4; договір купівлі продажу адміністративного приміщення (А-2), загальною площею 165,7 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року ОСОБА_3 від імені якого діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_4; договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгового центру (3-1), загальною площею 184 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року між ОСОБА_3 від імені якого діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_4; договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,5647 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, укладений 25 вересня 2014 року між ОСОБА_3 від імені якого діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по 2 922 (дві тисячі дев'ятсот двадцять дві) грн із кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. А. Стрільчук С. О Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний