Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 589/1372/16-ц

провадження № 61-27279св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Хвостика С. Г., Левченко Т. А., Семеній Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2006 року ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_3 уклали кредитний договір, за умовами якого відповідачу було надано кредит у сумі 13 175 доларів США на проведення розрахунків за договором купівлі-продажу трикімнатної квартири. На забезпечення виконання зобов`язання цього ж дня сторони уклали іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором у нього утворилась заборгованість, яка станом на 25 квітня 2016 року становила 215 802,71 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ «ВіЕйБі Банк» просило суд у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом її продажу ПАТ «ВіЕйБі Банк» від свого імені будь-якій особі - покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час його реалізації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 січня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк», суд першої інстанції виходив з того, що протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути звернуто стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, та вважав, що договір іпотеки був укладений сторонами без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Крім того, суд послався на те, що під час розгляду справи позивачем не надано звіту про оцінку майна, що унеможливило визначення його початкової ціни, та доказів на підтвердження вимоги про виселення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 01 вересня 2006 року № 35 у розмірі 215 802,71 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві власності, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ «ВіЕйБі Банк» від свого імені будь-якій особі - покупцю за початковою ціною 403 540,64 грн.

Встановлено, що на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду виконанню не підлягає.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Судове рішення мотивоване тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, не звернув уваги на те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не забороняють звернення стягнення на іпотечне майно, а лише обмежують іпотекодержателя у праві його примусового відчуження (продажу без дозволу власника).

Під час розгляду справи встановлено невиконання позичальником умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 215 802,71 грн, яка підтверджується наданим банком розрахунком. Тому вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором була визнана обґрунтованою.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2017 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що рішення апеляційного суду не відповідає критеріям законності та обґрунтованості. Вирішуючи вказаний спір, апеляційний суд проігнорував відсутність звіту про оцінку предмета іпотеки, що унеможливлює визначення початкової ціни іпотечного майна у рішенні суду, як це передбачено положеннями статей 38, 39, 43 Закону України «Про іпотеку». Також судом залишено без уваги положення частин першої та четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», якими встановлено обов`язкове рішення органу опіки та піклування про надання дозволу на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти. Помилковим є тлумачення апеляційним судом положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки під час дії вказаного закону. Також судом помилкового стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» судовий збір, оскільки відповідач є інвалідом другої групи.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВіЕйБі Банк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив змінити рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2017 року, виключивши з його резолютивної частини посилання на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Касаційна скарга ПАТ «ВіЕйБі Банк» мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції про неможливість примусового стягнення спірного майна відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на час дії указаного закону є необґрунтованими, оскільки Закон України «Про іпотеку», який є спеціальним та має пріоритет у застосуванні під час вирішення цього спору, відповідних змін чи застережень не містить. Крім того, апеляційний суд не встановив відсутність у відповідача іншого нерухомого майна, що є обов`язковою умовою для можливості застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 , поданому до суду у вересні 2017 року, ПАТ «ВіЕйБі Банк» не погоджувалося із доводами ОСОБА_3 , вважало їх необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків апеляційного суду про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений спосіб саме за рішенням суду.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк», поданому до суду у вересні 2017 року, ОСОБА_3 підтримав свої вимоги, зазначивши, що при вирішенні цього спору апеляційний суд допустив порушення норм матеріального і процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2017 року і витребувано із Шосткинського міськрайонного суду Сумської області цивільну справу № 589/1372/16-ц.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «ВіЕйБі Банк» на рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2017 року.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року цивільну справу № 589/1372/16-ц передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року справу за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 01 вересня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 35, за умовами якого відповідачу було надано кредит у сумі 13 175 доларів США на купівлю трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , зі сплатою 13,05 % річних, з терміном користування кредитними коштами до 01 вересня 2026 року та сплатою заборгованості відповідно до графіка (а. с. 9-15).

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Шосткинської міської ради від 22 серпня 2006 року № 237 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано дозвіл на вчинення правочину щодо передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_3 на праві власності, в якій право користування житловою площею мала також малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умови надання малолітній дитині у разі непередбачених обставин права користування квартирою (а. с. 175).

На забезпечення виконання зобов`язання 01 вересня 2006 року сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 загальною площею 68,5 кв. м, що належить ОСОБА_3 на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2006 року (а. с. 23-28).

Способи звернення стягнення на предмет іпотеки визначено статтею 6 договору іпотеки від 01 вересня 2006 року («Задоволення вимог іпотекодержателя»).

Пунктом 3.3 договору іпотеки від 01 вересня 2006 року сторони узгодили оціночну вартість предмета іпотеки у розмірі 78 275 грн, що за курсом Національного банку України на 01 вересня 2006 року складало 15 500 доларів США.

Відповідно до пункту 6.2 цього договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі:

- рішення суду;

- виконавчого напису нотаріуса;

- переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору;

- продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Згідно з пунктом 6.3 договору право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки з числа передбачених пунктом 6.2 належить іпотекодержателю.

Позасудовий порядок задоволення вимог іпотекодержателя за його рішенням конкретизовано у пункті 6.4 договору іпотеки.

Одним із способів позасудового порядку задоволення вимог іпотекодержателя визначено «шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу» (пункт 6.4.2 договору іпотеки).

Відповідач не виконував умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 25 квітня 2016 року у нього утворилась заборгованість, яка відповідно до розрахунку, наданого банком, становить 215 802,71 грн та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 7 484,20 доларів США, за відсотками - 730 доларів США, що в сумі в національній валюті України становить 208 177,78 грн, та неустойки - 7 624,93 грн (а. с. 83, 84).

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України)

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Законом визначені два способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду, та позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 вказаного Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 вказаного Закону).

Способи задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, визначені у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», а саме: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 вказаного Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 вказаного Закону.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку», ПАТ «ВіЕйБі Банк», посилалося на те, що сторони у договорі іпотеки досягли домовленості про те, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту іпотекодержатель має право на вибір способу звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі він має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

У іпотечному договорі від 01 вересня 2006 року сторони погодили обидва способи задоволення вимог іпотекодержателя, передбачені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку»: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхового продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі (пункт 6.2 іпотечного договору).

Тому відсутні правові підстави для задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Зазначене вище відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), які враховані колегією суддів під час розгляду цієї справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи сторін щодо доцільності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не мають правового значення у цьому випадку, оскільки позовні вимоги банку є безпідставними.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, однак неправильно застосували норми матеріального права, а встановлення додаткових обставин, а також дослідження та оцінка доказів у справі не потребується, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності й обґрунтованості, колегія суддів, враховуючи вимоги частини третьої статті 400 ЦПК України, вважає за можливе скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів щодо відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» на підставі статті 412 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2017 року скасувати.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 січня 2017 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в іншій частині - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк