ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 617/1691/17 Головуючий суддя І інстанції Глоба М.М.
Провадження № 22-ц/818/865/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із земельних правовідносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Кіся П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі її представника Павленка Миколи Вікторовича на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 14 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Глоби М.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа Старосалтівська селищна рада Вовчанського району Харківської області про відновлення межі та зобов'язання демонтувати незаконну встановлену огорожу,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про відновлення межі та зобов'язання демонтувати незаконно встановлену огорожу, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на земельній ділянці розміром 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Вона користується присадибною земельною ділянкою площею 0,25 га, платить земельний податок. ОСОБА_5 є власником сусіднього житлового будинку по АДРЕСА_2 Влітку 2017 року ОСОБА_5 без погодження з нею, протиправно, під час її відсутності, самовільно перенесла існуючу межу поміж будинками на відстані 4,8 метрів в її сторону та встановила огорожу. Просила відновити межу, яка поділяє земельні ділянки поміж домоволодіннями по АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача демонтувати незаконно встановлену огорожу, встановлену між домоволодіннями; стягнути з ОСОБА_5 на її користь суму сплаченого судового збору та оплату послуг правової допомоги у розмірі 8 240 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 13 березня 2018 року до участі в справі в якості третьої особи була залучена Старосалтівська селищна рада Вовчанського району Харківської області.

Позивач та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Позивач зазначила, що встановлена відповідачем огорожа порушує її права, як суміжного землекористувача, оскільки огорожа, встановлена ОСОБА_5 влітку 2016 року, знаходиться на належній їх земельній ділянці, що ускладнює обслуговування належного їй будинку та доступ до її насаджень.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 178 ЦПК України, відповідач надала до суду відзив, у якому зазначила, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належить їй на підставі договору дарування. Межа, яка розділяє суміжні земельні ділянки її та позивача була визначена ще первісними власниками будинків. У подальшому завжди визнавалась їх нащадками. З моменту переходу права власності на будинок № НОМЕР_1 в 2016 році ОСОБА_3 у неї стали виникати зауваження щодо розташування межі. Вона встановлено нову огорожу точно по лінії старого паркану, тобто по червоній лінії, в точці зіткнення їх заборів. На момент зведення паркану ОСОБА_3 повністю визнавала і погоджувалась з межами її земельної ділянки, які існували десятиріччями. ОСОБА_5 при зведенні свого паркану добровільно відступила 0,5 метри від лінії межі в бік своєї земельної ділянки. Вважає претензії позивача щодо зміщення земельної межі на 4,8 метри безпідставними.

Відповідач та її представники під час судового розгляду позовні вимоги не визнали, заперечили проти їх задоволення пояснивши, що власником суміжних земельних ділянок по АДРЕСА_1 є територіальна громада, межа фактично між земельними ділянками власником ніколи не встановлювалась. Вони користувались суміжними земельними ділянками виходячи з принципу добросусідства. Відповідач встановила огорожу між земельними ділянками влітку 2016 року за існуючим раніше порядком користування, на належній саме їй земельній ділянці.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, сповіщався судом про час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 14 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа Старосалтівська селищна рада Вовчанського району Харківської області про відновлення межі та зобов'язання демонтувати незаконну встановлену огорожу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Павленко М.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог шляхом зобов'язання відповідача демонтувати спірну огорожу.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказано, що судом не було надано належної оцінки тому факту, що житловий будинок позивача є садибою, визначальною характеристикою якої є приналежність до неї багаторічних насаджень, користування якими ускладнено спірною огорожею. Зазначено, що дана обставина була підтверджена свідками у суді першої інстанції. Послався на те, що відповідачем не було доведено належним чином, що при встановленні спірної огорожі нею було добровільно відступлено 0,5 м від лінії межі в бік її будинку. Вказав, що судом безпідставно не було повторно викликано в судове засідання представника Старосалтівської селищної ради для надання пояснень стосовно звернень позивача за фактом наявності бажання встановити нову огорожу. Зауважив, що пропонуючи позивачу заявити клопотання про призначення судової експертизи суд вийшов за межі заявлених позовних вимог. Просив врахувати правову позицію Верховного Суду по справі № 263/11779/16-ц.

ОСОБА_5 суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Обґрунтовуючи відзив зазначила, що позивачем не оспорювалось у суді першої інстанції, та не є доводом апеляційної скарги, що документально межа між ділянками учасниками справи ніколи не встановлювалась. Вказала, що Актом погоджувальної комісії з розгляду спірних питань суміжних землекористувачів Старосалтівської селищної ради було запропоновано встановити межу між земельними ділянками по існуючій огорожі земельної ділянки, користувачем якої є відповідач. Послалась на те, що пред'являючи позов про відновлення межі та демонтування огорожі, позивач свою позицію належним чином не обґрунтувала. Зауважила, що, оскаржуючи рішення тільки в частині зобов'язання демонтувати огорожу, позивач погодилась з висновком районного суду щодо неможливості відновлення межі між ділянками, яка фактично ніколи не встанолювалась. Зазначила, що не підлягає врахуванню правова позиція Верховного Суду по справі № 263/11779/16-ц, оскільки вона висловлена по справі, що не є аналогічною справі, що нарахі переглядається судом апеляційної інстанції.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Представник позивача в апеляційній скарзі прохав справу розглянути за його участі. Обґрунтування такого клопотання не було наведено.

За правилами ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

З огляду на те, що у даному випадку немає необхідності досліджувати нові докази у судовому засіданні, а також те, що предметом позову не є стягнення суми, розмір якої перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, згідно із ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст правовідносин, без повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до фотокопії рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 20 квітня 2016 року за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці, розміром 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Право власності на житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 згідно витягу з Державного реєстру, сформованого 26 травня 2016 року (а. с. 10).

Позивачем сплачується земельний податок (а. с. 11, 12).

Власником житлового будинку по АДРЕСА_3 є відповідач ОСОБА_5, на підставі свідоцтва про право власності на будинок, виданого Молодівською сільською радою Вовчанського району Харківської області 16 листопада 2009 року, що підтверджується довідкою № 723 від 17 листопада 2017 року КП «Вовчанське БТІ» (а. с. 17-20).

Вказані житлові будинки розташовані на земельних ділянках, що є суміжними, що вбачається з відповідних схем ділянок інвентаризаційних справ на житлові будинки № АДРЕСА_1.

Влітку 2016 року відповідач побудувала між вказаними земельними ділянками огорожу.

Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

На підтвердження порушення меж земельної ділянки, позивач посилалась на Акт погоджувальної комісії від 27 жовтня 2017 року, згідно якого було встановлено, що огорожа встановлена ОСОБА_3 на відстані 1,55 м. від будинку за адресою АДРЕСА_1. ОСОБА_5 встановила огорожу від будинку АДРЕСА_2 на відстані 26,3 м. Комісії були надані технічні документи на домоволодіння АДРЕСА_1, які не є правовстановлюючими документами на земельні ділянки. Документи, що підтверджують право власності на земельні ділянки відсутні.

Комісією запропоновано дійти спільної згоди та встановити спільну межу по існуючій огорожі земельної ділянки.

Разом з тим, сам по собі розгляд погоджувальною комісією для розгляду спірних питань суміжних землекористувачів не може свідчити про фактично встановлену межу між земельними ділянками, на яких розташовані домоволодіння сторін по справі.

Встановлена ОСОБА_5 огорожа, за твердженням позивача, знаходиться занадто близько від належного їй будинку, що призводить до незручностей.

Під час розгляду справи відповідач та її представники зазначали, що огорожа знаходиться на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_5 та незручностей ОСОБА_3 не встановлює.

Судом першої інстанції для визначення фактичних розмірів та конфігурацій земельних ділянок, їх відповідності правовстановлюючим документам, визначення споруд, розташованих на земельних ділянках та відповідність їх місця розташування державним будівельним, пожежним та технічним нормам, пропонувалось позивачу заявити клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи.

Від призначення у справі експертизи позивач фактично відмовилась, зазначивши, що її призначення не є необхідним, оскільки фактично всі розміри та конфігурація земельних ділянок визначені погоджувальною комісією для розгляду спірних питань суміжних землекористувачів Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області, просила справу розглянути на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Разом з тим, як пояснив під час судового розгляду свідок ОСОБА_6 - технік КП «Вовчанське бюро технічної інвентарізації» та фактично підтверджується інвентаризаційними справами на домоволодіння АДРЕСА_1, власником вказаних суміжних ділянок є Старосалтівська селищна рада Вовчанського району Харківської області. Межа між земельними ділянками ніколи не встановлювалась.

Таким чином, суд дійшов висновку, що суміжні земельні ділянки належать Старосалтівській селищній раді Вовчанського району Харківської області, перебувають в користуванні сторін, правовстановлюючі документи на зазначені земельні ділянки відсутні, межі між земельними ділянками ніколи не встановлювались.

Пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо існування до 2016 року між земельними ділянками дерев'яної огорожі на відстані близько 2 - 2,5 м. від будинку АДРЕСА_1 висновки суду не спростовують.

Позивач вказувала, що порушення її прав полягає в тому, що вона позбавлена можливості користуватись земельною ділянкою, огорожа ускладнює обслуговування належного їй будинку та доступ до її насаджень, що призводить до незручностей. Разом з тим, вона не надала суду жодного належного доказу на підтвердження цих доводів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що ОСОБА_3 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що межа між домоволодіннями була фактично встановлена, та те, що ОСОБА_5 протиправно встановила огорожу між земельними ділянками, що порушує її права. суд зазначає, що вирішення питання про встановлення меж між земельними ділянками, які знаходяться у користуванні для обслуговування жилих будинків у сторін по справі, відноситься до повноваження Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області. Тобто, такі питання у даному випадку не входять до компетенції суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням.

Відповідно до ст. ст. 103, 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Крім того, власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ст. 152 ЗК України).

За правилами ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків та об'єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації)

Так, позивач не довела, що за час володіння спірною земельною ділянкою її спадкодавцем у вказаної ділянки були встановлені межі, вона передавалась у користування або у власність.

Згідно із ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 20 квітня 2016 року за позивачем було визнано право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на земельній ділянці розміром 0,25 га.

З огляду на відсутність встановлених меж земельних ділянок, а також землевпорядної документації з цього приводу, - наявність багаторічних насаджень на земельних ділянках не може бути в цьому контексті визначальною обставиною.

Таким чином, колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги.

З наявної у матеріалах справи технічної документації на домоволодіння АДРЕСА_1) неможливо встановити межі земельних ділянок, які використовуються сторонами, та конфігурацію спірної огорожі, оскільки на планах суміжних земельних відсутні надійні орієнтири та координати їх меж.

Доказів того, що позивач у встановленому законом порядку зверталась за встановленням меж земельної ділянки, яка нею була успадкована, суду в порушення норм ст.ст. 12, 81 ЦПК України надано не було.

Безпідставним є посилання представника позивача на те, що судом всупереч вимог про всебічність дослідження обставин по справі не було заслухано пояснення третьої особи для встановлення факту звернення позивача за вирішенням спірного питання до селищної ради, оскільки Старосалтьівська селищна рада Вовчанського району Харківської області викликалась у судові засідання та адресувала суду першої інстанції заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 56, 67, 86, 112, 120).

Клопотань позивача про визнання їх явки обов'язковою матеріали справи не містять.

Колегія суддів зазначає, що позивач не була позбавлена можливості самостійно надати докази наявності та змісту таких звернень.

Питання встановлення меж земельних ділянок, як правильно вказав суд першої інстанції, дійсно не перебуває в компетенції суду.

Згідно зі статтями 13, 19 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності на права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.

Згідно ч. 2, ч. 3 та ч.4 цієї статті - набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

- безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Отже, питання надання земельних ділянок у власність чи користування віднесені до компетенції органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; зазначені органи є вільними у реалізації права розпоряджатися землею, у виборі суб'єкта щодо надання йому права на землю у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянко в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 передбачає, що відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше зробленої та затвердженої відповідно до ст. 116 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, в тому числі розпорядження землями територіальних громад.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону України «"Про місцеве самоврядування»).

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема пунктом 34 встановлено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на відсутність встановлених меж земельних ділянок учасників справи, суд позбавлений можливості з'ясувати порушення прав позивача встановленням спірної огорожі, а отже заявлений позов є недоведений.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скарги про необхідність врахувати правову позицію Верховного Суду по справі № 263/11779/16-ц, оскільки вказана справа не є аналогічною справі, що переглядається в апеляційному порядку, як того вимагає ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 14 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.В. Бурлака.

П.В. Кісь.