Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 511/583/13-ц

провадження № 61-25798св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

представник позивача - Гудков СергійОлексійович,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник відповідачів- ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» і представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року у складі судді Теренчук Ж. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 рокуу складі колегії суддів: Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2011 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_4. було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 423 711,75 швейцарських франків зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента у розмірі 4,49 % на рік і FIDR - процентної ставки за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору, з кінцевим терміном повернення кредиту до 20 липня 2037 року. Крім того, умовами цього договору було встановлено, що залежно від зміни вартості кредитних ресурсів банку, ставка FIDR може змінюватись (збільшуватися чи зменшуватися) у порядку, передбаченому договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також у приміщенні банку на інформаційних стендах.

Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 1 до кредитного договору від 20 липня 2007 року сторонами погоджено збільшення розміру кредиту до 440 405,71 швейцарських франків.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед кредитором за належне виконання усіх зобов'язань ОСОБА_4 у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором від 20 липня 2007 року станом на 13 березня 2013 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 521 345,70 швейцарських франків, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 440 405,71 швейцарських франків, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 72 332,29 швейцарських франків, пені у розмірі 8 607,70 швейцарських франків.

На підставі вказаного ПАТ «ОТП Банк» просило суд стягнути солідарно із ОСОБА_7 і ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2007 року у розмірі 521 345,70 швейцарських франків.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2007 року, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 440 405,71 швейцарських франків, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 72 332,29 швейцарських франків, пені у розмірі 72 753,03 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ОТП Банк» судові витрати у розмірі 1 700,00 грн.

У задоволенні позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість з позичальника. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Оскільки 03 вересня 2010 року позичальнику і поручителю було направлено досудові вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, то згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України у кредитора виникло право пред'явлення вимоги до поручителя щодо виконання основного зобов'язання протягом наступних шести місяців, тобто до 03 березня 2011 року, однак із позовом до суду банк звернувся лише у вересні 2011 року, що свідчить про пропуск кредитором строку пред'явлення вимог до поручителя.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилено.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що, встановивши, що основне зобов'язання за кредитними договорами не виконано, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість за цими договорами з позичальника, визнавши, що розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору. Також місцевий суд обґрунтовано вважав, що направивши 03 вересня 2010 року поручителю вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання. При цьому, із позовом до суду банк звернувся лише у вересні 2011 року, що свідчить про пропуск кредитором строку пред'явлення вимог до поручителя, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині задоволення позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_4 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ПАТ «ОТП Банк» - Гудков С. О., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку до ОСОБА_5 скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «ОТП Банк» і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року № 590/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що статтею 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність тривалістю в один рік до вимог про стягнення пені, однак, згідно із розрахунком заборгованості кредитором було нараховано пеню за періоди липень-вересень 2010 року, що суперечить вимогам вказаної статті.

Також суди не перевірили правомірність збільшення кредитором процентної ставки в односторонньому порядку. Крім того, суди не звернули увагу на те, що умови кредитного договору, якими кредитору надано право в односторонньому порядку змінювати процентну ставку у силу статей 215, 1056-1 ЦК України, є нікчемними.

Касаційна скарга представника ПАТ «ОТП Банк» - Гудкова С. О. мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог до поручителя з підстав пропуску кредитором строку пред'явлення вимог, встановлених частиною четвертою статті 559 ЦК України. Так, вказаною нормою визначено, що якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Разом з тим, на виконання вказаних вимог, банк у вересні 2010 року, тобто у межах шестимісячного строку, який відраховується з дня порушення кредитором своїх зобов'язань перед банком, направив поручителю вимогу про виконання основного зобов'язання за кредитним договором. При цьому суди помилково вважали, що пред'явленням вимоги є звернення до суду із позовом.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У серпні 2017 року представник ПАТ «ОТП Банк» - Гудков С. О. подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог банку до ОСОБА_4 немає, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують і не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 423 711,75 щвейцарських франків зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента у розмірі 4,49 % на рік і FIDR - процентної ставки за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору, з кінцевим терміном повернення кредиту до 20 липня 2037 року. Крім того, умовами цього договору було встановлено, що залежно від зміни вартості кредитних ресурсів банку, ставка FIDR може змінюватись (збільшуватися чи зменшуватися) у порядку, передбаченому договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також у приміщенні банку на інформаційних стендах.

Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 1 до кредитного договору від 20 липня 2007 року сторонами погоджено збільшення розміру кредиту до 440 405,71 швейцарських франків.

Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 2 до кредитного договору від 20 липня 2007 року проценти за користування кредитом на період з 20 травня 2009 року до 20 жовтня 2009 року було збільшено до 4,78 % на рік.

Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 3 до кредитного договору від 20 липня 2007 року проценти за користування кредитом на період з 20 листопада 2009 року до 22 лютого 2010 року було збільшено до 4,93 % на рік.

Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 4 до кредитного договору від 20 липня 2007 року проценти за користування кредитом на період з 22 березня 2010 року до 21 червня 2010 року було збільшено до 5,11 % на рік.

Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 5 до кредитного договору від 20 липня 2007 року проценти за користування кредитом на період з 21 червня 2010 року до 20 грудня 2010 року було збільшено до 5,28 % на рік.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно з яким остання поручилася перед кредитором за належне виконання усіх зобов'язань ОСОБА_4 у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором від 20 липня 2007 року станом на 13 березня 2013 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 521 345,70 швейцарських франків, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 440 405,71 швейцарських франків, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 72 332,29 швейцарських франків, пені у розмірі 8 607,70 швейцарських франків.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги ПАТ «ОТП Банк» і представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Разом з тим, у частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Щодо доводів касаційної скарги ПАТ «ОТП Банк»

У частині першій статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду.

Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 3-1169/11, провадження № 14-265цс18.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Такий позов необхідно пред'явити протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачені окремі зобов'язання боржника щодо повернення боргу щомісяця частинами та встановлена самостійна відповідальність боржника за невиконання таких обов'язків, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованості повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то з урахуванням змісту частини четвертої статті 559 цього Кодексу зазначені вище правила мають застосовуватися і до поручителя (вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16).

Судом установлено, що внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, 03 вересня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» направило позичальнику ОСОБА_4 і поручителю ОСОБА_5 вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту, яка залишилась, та сплати процентів за користування кредитом протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги.

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» Глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

За умови пред'явлення банком до боржника та поручителя вимог про дострокове виконання зобов'язання повернути кредит змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання, і порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов'язання.

Вказане свідчить, що направивши 03 вересня 2010 року позичальнику і поручителю вимогу про дострокове виконання основного зобов'язання, банк відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором від 20 липня 2007 року.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку, що кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання з 20 липня 2037 року на 03 вересня 2010 року, оскільки у направлених 03 вересня 2010 року позичальнику і поручителю вимогах було зазначено, що вони зобов'язані достроково повернути всю суму кредиту, яка залишилась, і проценти за користування кредитом протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги.

З урахуванням вказаного, строком виконання основного зобов'язання є 30-ий день з моменту отримання позичальником і поручителем цієї вимоги.

Однак, ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено момент отримання позичальником ОСОБА_4 і поручителем ОСОБА_5 вимоги банку про дострокове виконання основного зобов'язання, а отже й дату, з якої було змінено цей строк, тому Верховний Суд позбавлений можливості перевірити висновки судів щодо недотримання банком строку пред'явлення вимоги до поручителя, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

При цьому твердження ПАТ «ОТП Банк», що пред'явленням вимоги згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України є як направлення вимоги, так і звернення до суду з відповідним позовом, є безпідставним, оскільки відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 3-1169/11, провадження № 14-265цс18, який згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України є обов'язковим для врахування судом, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Щодо доводів касаційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6

Частково задовольняючи позов ПАТ «ОТП Банк», суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, що є підставою для стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника.

Однак, стягуючи проценти за користування кредитом та пеню, суди не звернули увагу на наступне.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Таким чином, у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку його дії, чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разіпорушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується.Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим,відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

З указаного вбачається, що не можна погодитися із висновками судів в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів і пені, нарахованих після закінчення строку кредитування, а саме після зміни кредитором строку кредитування відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.

Разом з тим, оскільки судами не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, дату отримання позичальником і поручителем вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту, яка залишилась, та сплати процентів за користування кредитом протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги, то суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості усунути вищевказані процесуальні недоліки та визначити суму процентів і пені, які можуть бути стягнуті з боржника.

Доводи касаційної скарги, що суди не перевірили правомірність збільшення кредитором процентної ставки в односторонньому порядку є безпідставними, оскільки судом було установлено, що сторонами кредитного договору від 20 липня 2007 року було погоджено усі зміни процентної ставки за цим договором, шляхом укладення відповідних додаткових угод до цього договору. Вказане свідчить, що зміна процентної ставки відбувалася не в односторонньому порядку, а за згодою сторін.

Твердження заявника, що суди не звернули увагу на те, що умови кредитного договору, якими кредитору надано право в односторонньому порядку змінювати процентну ставку у силу статей 215, 1056-1 ЦК України є нікчемними, на правильність висновків не впливають, оскільки із матеріалів справи вбачається, що вказані обставини були предметом дослідження судом та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2013 року, що набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «ОТП Банк» про захист прав позивача, шляхом визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору, відмовлено.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

З урахуванням вказаного ухвалені у справі судові рішення не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, оскільки суди не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін і надані на їх підтвердження докази.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Разом з тим, враховуючи, що допущені процесуальні недоліки можуть бути усунуті на стадії апеляційного перегляду, Верховний Суд, керуючись завданням цивільного судочинства та одним із основних принципів цивільного судочинства - розумність строків розгляду справи судом, дійшов висновку, що скасуванню відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає оскаржуване судове рішення апеляційного суду з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку доводам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, встановити дату отримання позичальником і поручителем вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту та при вирішенні спору врахувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, як того вимагає частина четверта статті 263 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» і представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович