П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/9979/18

Провадження № 22-ц/4815/244/19

Головуючий у суді першої інстанції: Панас О.В.

Дата, час і місце ухвалення рішення суду:

17.10.2018 року о 09 год. 37 хв. в м. Рівне

Повний текст складено: 19 жовтня 2018 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності та поділ майна,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності та поділ майна. Свої вимоги мотивував тим, що з 11 червня 1999 року по 16 серпня 2017 року сторони перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах. Під час шлюбу, 03 квітня 2002 року, ними спільно була придбана чотирикімнатна квартира АДРЕСА_2. Для обслуговування квартири ними також придбано земельну ділянку за тією ж адресою. За домовленістю сторін договір купівлі-продажу квартири і земельної ділянки зареєстровано за відповідачем. Зазначав, що таке майно придбане ними в інтересах сім'ї і є їх спільною сумісною власністю. Більше того, квартира була реконструйована та збільшена у площі за його особисті кошти у порядку, визначеному законом. Проте відповідач не визнає його права власності на спільне майно і в добровільному порядку спірне майно поділити відмовляється. Від отримання компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності вона також відмовляється. При цьому заявляє, що сама не в змозі сплатити будь-яку компенсацію за таке майно йому.

З наведених міркувань просив визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2, набуту за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 03 квітня 2002 року, а також земельну ділянку площею 0.0460 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, набуту за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (в інтересах ОСОБА_4.) 30 вересня 2002 року (кадастровий НОМЕР_3, державний акт про право на землю НОМЕР_4 від 15 вересня 2005 року).

В порядку поділу майна подружжя просив визнати право власності на 1/2 частку за ним та 1/2 частку за відповідачем: квартири № 3 загальною площею 75, 2 м2, до складу якої входять господарські будівлі та споруди (гаражі, господарська будівля) згідно з технічним паспортом від 19 січня 2016 року, яка знаходиться в садибному житловому будинку АДРЕСА_2; земельної ділянки площею 0,0460 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 (кадастровий НОМЕР_3, державний акт НОМЕР_4 від 15 вересня 2005 року), припинивши право спільної сумісної власності на таке майно.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 вважала, що позов необґрунтований і задоволенню не підлягає, оскільки позивачу й так належить Ѕ всього майна подружжя. Зауважувала, що реконструкція квартири не здійснювалась і її житлова плаща лишилась такою ж - 49.2 м2. Проте замість господарської будівлі за їх спільні кошти зведено новий триповерховий будинок та прибудовано гараж.

Рішенням Рівненського міського суду від 18 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2, набуту за договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 03 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1619.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0.460 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд набуту за договором купівлі-продажу, укладеного ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (в інтересах ОСОБА_4.) 30 вересня 2002 року (кадастровий НОМЕР_3, державний акт НОМЕР_4 від 15 вересня 2005 року) за адресою АДРЕСА_2, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 4782.

В задоволенні позову ОСОБА_2 щодо поділу майна відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив із того, що спірні квартира та земельна ділянка були набуті у власність у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю. Тому суд дійшов до висновку про задоволення позову в цій частині. На переконання суду, це не порушує права власності ОСОБА_3 на спірне майно та юридично закріплює право власності на спірні об'єкти за ОСОБА_2 Однак суд відмовив у задоволенні вимог в частині поділу майна за безпідставністю, адже така вимога не узгоджується з положеннями цивільного законодавства, адже позивач не звертався з позовом щодо визначення частки у праві спільної сумісною власності. Зазначалося, що пред'явлений позов в цій частині узгоджується з положенням ст.ст. 355, 356 ЦК України, за якою співвласник майна може визначити частку у праві спільної сумісної власності, а за сформульованою вимогою за позовом просить поділити майно, проте зазначене майно може бути поділене в натурі з огляду на ст. 364 ЦК України, а не шляхом визначення ідеальної частки.

На рішення суду ОСОБА_9 подано апеляційну скаргу, де покликається на його необґрунтованість і незаконність, що полягало у хибному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось про хибність висновків суду про те, що позивач не звертався до суду з вимогою визначити частки у праві спільної сумісної власності. Така вимога щодо визначення в порядку поділу майна права власності, припинивши право спільної сумісної власності на таке майно, є тотожною. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про поділ майна, суд залишив без уваги те, що спірне майно є неподільним, а тому єдиним варіантом його поділу є визначення в ньому ідеальних рівних часток подружжя, припинивши право спільної сумісної власності та залишивши його у спільній частковій власності. Крім того, відповідач визнала рівність часток у спільному майні, тому жодних підстав для відмови у вказаній позовній вимозі у суду не було.

Просив у позові про поділ майна подружжя скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про його задоволення в цій частині.

У поданому відзиві ОСОБА_3, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Як правильно з'ясовано судом, квартира АДРЕСА_2, набуті у власність в період шлюбу, то таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Ці обставини сторонами не заперечуються і визнаються.

Згідно зі ст. 22 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних відносин та придбання квартири і земельної ділянки, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в положеннях ст. 60 СК України, за правилами якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Між тим, міський суд дійшов до хибного висновку, що пред'явлений позов в частині поділу майна узгоджується з положеннями ст.ст. 355, 356 ЦК України і тому таке майно не може бути поділеним шляхом визначення ідеальної частки, оскільки з вимогою щодо поділу майна в натурі позивач не звертався.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частини 1, 2 ст. 71 СК України вказують, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Поготів, системний підхід до ст. 71 СК України в контексті положень ст.ст. 183, 364, 365, 370 ЦК України свідчить про те, що у разі неможливості реального поділу неподільної речі між сторонами відповідно до їх часток, суд має визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. При цьому відповідно до ст. 372 ЦК у зв'язку з поділом квартири між сторонами право спільної сумісної власності припиняється, а за сторонами підлягає визнанню право власності на належну кожному з них ідеальну частку.

Згідно із ч.3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Приходячи до висновку про задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги те, що сторони дійсно не змогли дійти згоди щодо реального поділу спірного майна, про що вони неодноразово заявляли при розгляді справи і суд попередньої інстанції, визнавши право спільної сумісної власності на спірне майно, мав достатні правові підстави для задоволення вимог щодо його поділу в рівних частинах.

Так, згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Тобто даними вимогами закону закріплено правила диспозитивності цивільного судочинства, які полягають у наданні особам, що беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд.

Зміст принципу диспозитивності розкривається через такі положення:

-хто хоче здійснити свої права, повинен сам потурбуватися про це;

-особа, якій належить право, може від нього відмовитися;

-нікого не можна примушувати пред'явити позов (подати апеляційну чи касаційну скаргу) проти своєї волі;

-суд не повинен виходити за межі вимог сторін, за винятками встановленими законом.

Диспозитивність діє на усіх стадіях цивільного процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до помилкового ухвалення ним рішення в частині поділу майна.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є розгляд конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов'язкового рішення, яке безпосередньо розв'язує і припиняє спір, а не навпаки - породжує нові спірні відносини для сторін, які в будь-якому випадку не можуть прийти до безспірного вирішення прав та обов'язків.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Спонуканнями для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо поділу майна відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

В силу правил ст. 141 ЦПК України понесений позивачем при поданні апеляційної скарги судовий збір в розмірі 13 215 гривень слід стягнути із відповідача на користь особи, яка їх понесла.

На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 69-71 СК України, ст. 22 КпШС України, ч.3 ст. 372 ЦК України, керуючись ст.ст. 367-368, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 17 жовтня 2018 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поділ майна.

Позов у цій частині задовольнити.

Визнати право власності на Ѕ частку за ОСОБА_2 та Ѕ частку за ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2, припинивши право спільної сумісної власності на таке майно.

Визнати право власності на Ѕ частку за ОСОБА_2 та Ѕ частку за ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0460 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 (кадастровий НОМЕР_3, державний акт про право власності серії НОМЕР_4 від 15 вересня 2005 року), припинивши право спільної сумісної власності на таке майно.

В решті рішення суду першої інстанції (про визнання об'єктами права спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0, 460 га за цією ж адресою) залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; прож.: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2; прож.: АДРЕСА_2) 13 215 (тринадцять тисяч двісті п'ятнадцять) гривень судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М. Ковальчук