ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1608/2181/12 Номер провадження 22-ц/814/2358/19Головуючий у 1-й інстанції Жмурко П. Я. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Карлівської міської ради Полтавської області, треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державний нотаріус Яковлєва С.А., про визнання права власності на самочинне будівництво, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до Карлівського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Карлівської міської ради, в якій прохала суд визнати за нею право власності на самочинно збудований сарай «Л», розташований в АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04 березня 2009 року вона успадкувала майно, яке лишилося після смерті її батька ОСОБА_1 Спадкове майно складається з 1/4 частини житлового будинку, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Майно знаходиться на приватизованій земельній ділянці площею 0,1033 гектарів. Майно складається з житлового будинку «А-1», літньої кухні «Б», сараю «б2», погреба вхідного «б3», вбиральні «В», погреба вхідного «Г», сараю «Д», навісу «д», навісу «Є», гаража «З», сараю «Ж», погреба вхідного «І», сараю «Л», вбиральні «М», огорожі №1, огорожі №2, воріт огорожі № 3 , колодязя питного №4. Проведене працівниками КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» обстеження, свідчить про те, що сарай - «Л», побудовано самовільно. Відповідно до висновку наданого 13 квітня 2012 року відділом містобудування, архітектури, житло-комунального господарства Карлівської РДА та акта обстеження самовільної забудови, вважається за можливе провести узаконення перелічених в акті будівель (сараю «Л»). В зв`язку з чим, ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом.

Заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2012 року позов ОСОБА_2 до Карлівської міської ради Полтавської області, треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державний нотаріус Яковлєва С.А., про визнання права власності на самочинне будівництво - задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на самочинно збудований сарай, що позначений в технічному паспорті літерою «Л», розташований в АДРЕСА_1 .

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 (особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки) та подала на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального,та процесуального права, прохала рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її матір ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка за часів свого життя склала заповіт в рівних частинах кожному: сину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дочці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 Вказувала, що вона у шестимісячний строк звернулася до Карлівської держнотконтори Полтавської області із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_5 . Однак, інший спадкоємець ОСОБА_6 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 ) із вказаною заявою до нотаріальної контори не звертався. Вказувала, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0,1033 га під даним житловим будинком. Проте, під час оформлення спадщини після смерті ОСОБА_5 було встановлено, що рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 27.08.2012 року по справі №1608/2181/2012 було визнано право власності на самочинно збудований сарай, що позначений в технічному паспорті літерою «Л», розташований за адресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкоємицею після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 ). Вказує, що згідно отриманої інформації з ПП «Полтавське БТІ «Інвентаризатор» встановлено, що сарай літ. Л збудований та узаконений рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 27.08.2012 року, але не зареєстрований в Департаменті ДАБІ у Полтавській області як об`єкт закінченого будівництва. Тому, у апелянта ОСОБА_6 як спадкоємця після смерті ОСОБА_5 відсутні правовстановлюючі документи на вищевказаний житловий будинок та на вищевказану земельну ділянку.

Перевіркою обґрунтованості доводів апеляції щодо наявності прав у апелянта, на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент винесення рішення судом першої інстанції ОСОБА_7 була спадкоємицею майна після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 в рівних частках з братом ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . Тому, оскаржуване рішення суду стосується її прав та інтересів, оскільки до участі у розгляді даної справи вона не залучалась.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання підтримуючи рішення суду першої інстанції та спростовуючи доводи апеляційної скарги прохала апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2012 року залишити без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні представник апелянта по позивач. Апелянт в судове засідання не з`явився направивши свого представника

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу ОСОБА_2 належить 1/4 частина житлового будинку та 1/2 частина земельної ділянки, переданої для будівництва та обслуговування будинку, площею 0,1033 гектарів, що розташовані по АДРЕСА_1 . Про це свідчить також витяг №22467265 (а.с. 9-11).

Із записів в технічному паспорті, виготовленому станом на 04.02.2004 року, вбачається, що на території вказаного будинку, було здійснено самочинне будівництво, а саме самочинно побудовано сарай «Л» (а.с. 12-15).

З акту обстеження самовільної забудови на земельній ділянці по АДРЕСА_1 від 13.04.2012 року, вбачається, що КП «Архітектурне бюро Карлівського району» вважає за можливе провести узаконення будівель, а саме сараю «Л», яке відповідає ДБН (а.с. 5).

Згідно висновку №7 від 13.04.2012 р., до акту обстеження самовільної забудови на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , відділ містобудування, архітектури, житло-комунального господарства Карлівської РДА вважає за можливе провести узаконення самовільної забудови (а.с. 7).

Карлівська міська рада, рішенням від 29.05.2012 року, відмовила ОСОБА_2 у визнанні за нею права власності на самочинно збудоване майно за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що самочинне будівництво було здійснено без порушення будівельних правил та норм, на ділянці, що була надана у встановленому законом порядку під уже збудоване нерухоме майно, проте провести його узаконення в позасудовому порядку позивач не може. Тому враховуючи, що скарг від сусідів чи інших осіб, органів місцевого самоврядування, з приводу самочинного будівництва не надходило, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, суд прийшов до висновку про визнання за ОСОБА_2 право власності на самочинно збудований сарай «Л», розташований в АДРЕСА_1 .

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом спору є визнання права власності на самочинно збудований сарай «Л», розташований в АДРЕСА_1 , підставою для цього позивачем було вказано ст. 376 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

В судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка за часів свого життя склала заповіт, який був 24.02.2004 року посвідчений державним нотаріусом Карлівської державної нотаріальної контори Полтавської області Яковлєвою С.А. та зареєстрований в реєстрі за №361, згідно якого все належне ОСОБА_5 майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, все те, що їй буде належати на день смерті і на що згідно закону буде мати право заповідає в рівних частинах кожному: сину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та дочці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0,1033 га під даним житловим будинком. Об`єкт самочинного будівництва вже був побудований та входив також до складу спадщини.

ОСОБА_1 у визначений законом шестимісячний строк звернулася до Карлівської держнотконтори Полтавської області із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_5 Інший спадкоємець ОСОБА_6 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 ) із вказаною заявою до нотаріальної контори не звертався, оскільки він є таким, що її прийняв відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, проте за життя не оформив право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 . Факт проживання ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджується рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 06 жовтня 2008 року, яке набрало законної сили 17.10.2008 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставинні якщо інше не встановлено законом.

У встановлений законом шестимісячний строк ОСОБА_2 шляхом подачі заяви в державну нотаріальну контору Карлівського району Полтавської області прийняла та оформила спадщину, що залишилась після смерті батька ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 22.12.2008 року за реєстром №5288, серія НОМЕР_1 державний нотаріус Карлівської державної нотаріальної контори посвідчила, що на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцем майна гр. ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 є його дочка ОСОБА_2 .

З викладеного вбачається, що на момент звернення позивача до суду фактичними співвласниками 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,1033 га під даним житловим будинком, в рівних частинах, були і залишаються позивач та апелянт.

Щодо даного нерухомого майна (як будинку, так і земельної ділянки) співвласниками порядок користування ним не визначався, питання щодо виділу належної кожному із часток в натурі не вирішувалося.

За таких обставин, та зважаючи на те, що узаконений судом об`єкт самочинного будівництва належав в рівних частинах зазначеним особам, суд першої інстанції зобов`язаний був залучити до розгляду у справі апелянта, оскільки визнання за позивачем права власності на їх спільне майно, порушує права апелянта та фактично позбавляє його власності на частину узаконеного нерухомого майна. Крім того, оскільки апелянт, є співвласником земельної ділянки, наявність її згоди на узаконення об`єкту самочинного будівництва також є обов`язковою.

Однак, суд першої інстанції розглядаючи даний спір неповно встановив обставини даної справи, а саме коло (склад) спадкоємців (відповідачів), а тому прийшов до передчасного та такого, що суперечать вимогам матеріального права, висновку про визнання а ОСОБА_2 права власності на самочинно збудований сарай, що позначений в технічному паспорті літерою «Л», розташований по АДРЕСА_1 , без врахування та забезпечення прав апелянта, як співвласника.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2012 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2012 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Карлівської міської ради Полтавської області про визнання права власності на самочинне будівництво - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 27 вересня 2019 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Т.В. Одринська ______________ В.П. Пікуль