Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 2-478-09

провадження № 61-7598св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічними позовами) - ОСОБА_1,

позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним та за зустрічним позовами) - ОСОБА_2,

позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним та за зустрічним позовами) - ОСОБА_3,

відповідачі за первісним та за зустрічними позовами: Товариство з обмеженою відповідальністю «Злагода», Товариство з обмеженою відповідальністю «РИВ.А.ХОЛДИНГ», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2009 року у складі судді Швець В. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи до Товариства з обмеженою відповідальністю «Злагода»(далі - ТОВ «Злагода»), Товариства з обмеженою відповідальністю«РИВ.А.Холдинг» (далі - ТОВ «РИВ.А.Холдинг»), ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу розірваним, визнання недійсним договору оренди, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначення порядку володіння та користування майном, стягнення 1/6 частини прибутку від експлуатації порому, відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 01 березня 2004 року загальними зборами засновників ТОВ «Злагода» було вирішено реалізувати засновникам за залишковою балансовою вартістю частину майна товариства. На підставі статуту товариства і вказаного рішення між ТОВ «Злагода» як продавцем в особі голови ОСОБА_4 та ним було укладено договір купівлі-продажу від 01 квітня 2004 року № 37, за яким він придбав 1/6 частини порому залишковою балансовою вартістю 3 326 грн. Решта 5/6 частин порому за аналогічними договорами були відчужені іншим засновникам товариства ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 23 червня 2004 року між усіма власниками порому як продавцями та ТОВ «РИВ.А.Холдинг» як покупцем було укладено договір купівлі-продажу № 19/КП, згідно з яким пором продано вказаному товариству за 12 000 грн. Однак протягом двох місяців з дня укладення цього договору покупець не сплатив кошти, що згідно з умовами договору має своїм наслідком втрату його чинності. Однак 01 липня 2004 року між ТОВ «РИВ.А.Холдинг» як орендодавцем та ТОВ «Злагода» як орендарем було укладено договір оренди порому № 016/Р, за яким ТОВ «РИВ.А.Холдинг» передало, а ТОВ «Злагода» прийняло в оренду паром вартістю 12 000 грн на п'ять років із встановленою орендною платою 750 грн на рік. З того часу він позбавлений можливості користуватися поромом, 1/6 частина прибутку від оренди якого йому не виплачувалася. Договір оренди порому є недійсним, оскільки на час його укладення і надалі ТОВ «РИВ.А.Холдинг» не було власником порому, а його власники не передавали пором ні зазначеному товариству, ні ТОВ «Злагода». Тобто пором знаходився у володінні та користуванні ТОВ «Злагода» незаконно. Відмовою відповідачів у поверненні порому та невиплатою прибутку йому завдано моральної шкоди. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати розірваним договір купівлі-продажу порому від 23 червня 2004 року № 19/КП з 25 серпня 2004 року; визнати недійсним договір оренди порому від 01 липня 2004 року № 016/Р; зобов'язати ТОВ «Злагода» повернути пором його власникам; визначити порядок користування поромом, надавши йому право користування ним кожного шостого дня; стягнути з ТОВ «Злагода» на його користь 1/6 частину прибутку від експлуатації порому з 01 квітня 2004 року по даний час; стягнути з відповідачів на його користь на відшкодування моральної шкоди 1 700 грн та судові витрати.

У липні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Злагода», ТОВ «РИВ.А.Холдинг», ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу розірваним, визнання недійсним договору оренди, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначення порядку володіння та користування майном. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на ті ж обставини, що і ОСОБА_1 та просив: визнати розірваним договір купівлі-продажу порому від 23 червня 2004 року № 19/КП з 24 серпня 2004 року; визнати недійсним договір оренди порому від 01 липня 2004 року № 016/Р; зобов'язати ТОВ «Злагода» повернути пором його власникам; визначити порядок користування поромом, надавши йому право володіння і користування ним кожного шостого дня.

У липні 2008 року ОСОБА_9 також звернувся до суду з зустрічним позовом до ТОВ «Злагода», ТОВ «РИВ.А.Холдинг», ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7 про визнання договору розірваним, визнання недійсним договору оренди, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначення порядку володіння та користування майном. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_9 посилався на ті ж обставини, що і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і просив: розірвати договір купівлі-продажу порому від 23 червня 2004 року № 19/КП з 24 серпня 2004 року; визнати недійсним договір оренди порому від 01 липня 2004 року № 016/Р; зобов'язати ТОВ «Злагода» повернути пором його власникам; визначити порядок користування поромом, надавши йому право володіння і користування ним кожного шостого дня.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2009 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1, ТОВ «Злагода», ОСОБА_4, ОСОБА_8 Ф, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за умовами якої: 1. ОСОБА_7 зобов'язався щомісячно виконувати безоплатно дві ходки перевозки поромом, але не менше 12 ходок в рік в обидві сторони вантажу на острів «Кислицький», який належить ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_2 кожному - безоплатно. 2. У випадку відчуження порому, передачі його в оренду іншим особам на нового власника або орендаря розповсюджується попередній пункт даної мирової угоди. 3. Ця мирова угода діє безстроково до закінчення строку експлуатації порому ВНЛ 02-24К та його утилізації. Провадження у справі закрито.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що мирова угода не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відхилено. Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2009 року про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду про наявність правових підстав для визнання мирової угоди та закриття провадження у справі відповідають зібраним доказам. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року і передати питання про визнання мирової угоди на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що сторонами у справі були дев'ять осіб, а мирова угода укладена між шістьма особами і щодо частини заявлених позивачами вимог, а тому підстави для закриття провадження за всіма позовними вимогами були відсутні. ОСОБА_1, ОСОБА_6 не підписували мирову угоду, а тому в місцевого суду не було підстав для її визнання. Судом першої інстанції не перевірено повноважень сторін на укладання мирової угоди та не розглянуто всіх позовних вимог.

У квітні 2018 року ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що скарга є необґрунтованою. Після набрання законної сили ухвалою про визнання мирової угоди він виконував покладені на нього обов'язки, визначені ухвалою. Доводи скарги про те, що ОСОБА_11. та ОСОБА_6 не підписували мирової угоди, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявні проекти цієї угоди, підписані зазначеними особами. Відсутність будь-яких дій з боку заявників, пов'язаних з вирішенням позовів, свідчать про те, що ОСОБА_11., ОСОБА_6, ОСОБА_2 зверталися до суду із заявами про часткову відмову від позовів, часткове залишення позовів без розгляду та визнання мирової угоди. Сторони фактично прийняли умови мирової угоди та виконували їх. Він не підписував касаційну скаргу та не звертався з нею до суду касаційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

29 березня 2018 року справа № 2-478-09 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою-третьою статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судами встановлено, що ОСОБА_1, ТОВ «Злагода», ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 подали до суду проект мирової угоди від 20 жовтня 2009 року наступного змісту: 1. ОСОБА_7 зобов'язувався щомісячно виконувати безоплатно дві ходки перевозки поромом, але не менше 12 ходок в рік в обидві сторони вантажу на острів «Кислицький», який належить ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_2 кожному - безоплатно. 2. У випадку відчуження порому, передачі його в оренду іншим особам на нового власника або орендатора розповсюджується попередній пункт даної мирової угоди. 3. Ця мирова угода діє безстроково до закінчення строку експлуатації порому ВНЛ 02-24К та його утилізації.

За змістом статті 175 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час визнання судом мирової угоди (далі - ЦПК України 2004 року), мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Визнаючи мирову угоду та закриваючи провадження у цій справі, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходили з того, що мирова угода не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1, ОСОБА_6 не підписували мирову угоду, є безпідставними, оскільки ці доводи були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував з посиланням на наявну в матеріалах справи мирову угоду, підписану вказаними особами.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції не розглянуто інших позовних вимог, з огляду на таке.

ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_2 подали до місцевого суду заяви про залишення без розгляду їх позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу розірваним, визнання недійсним договору оренди, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначення порядку володіння та користування майном, стягнення 1/6 частини прибутку від експлуатації порому.

Крім того, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_2 подали заяви про відмову від позовних вимог до ТОВ «РИВ.А.Холдинг».

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_11 до ТОВ «Злагода», ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу розірваним, визнання недійсним договору оренди, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначення порядку володіння та користування майном, стягнення 1/6 частини прибутку від експлуатації порому, позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «Злагода», ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу розірваним, визнання недійсним договору оренди, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначення порядку володіння та користування майном, позовні вимоги ОСОБА_3 до ТОВ «Злагода», ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу розірваним, визнання недійсним договору оренди, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначення порядку володіння та користування майном залишено без розгляду.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2009 року прийнято відмову ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_3 від позовних вимог до ТОВ «РИВ.А.Холдинг». Провадження у справі в цій частині закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року залишено без змін ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2009 року в частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 Вказана ухвала в касаційному порядку не оскаржена.

Оскільки ухвали суду про залишення частини позовних вимог ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_3 без розгляду та про закриття провадження у справі в іншій частині їх вимог не оскаржені в касаційному порядку, вони не є предметом касаційного перегляду.

Також ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2009 року визнано іншу мирову угоду, укладену між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «Злагода», ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_7 Провадження у справі закрито.

Вказана ухвала також не оскаржена в касаційному порядку і не є предметом касаційного перегляду в цій справі.

Аргументи заявників про те, що судом першої інстанції не було перевірено повноважень сторін на укладання мирової угоди, є неспроможними, так як доказів на підтвердження цих аргументів ними не надано.

Протягом тривалого часу сторони у справі фактично виконували умови укладених мирових угод та не оскаржували ухвал місцевого суду про визнання цих угод, залишення частини позовних вимог без розгляду і закриття провадження у справі.

З огляду на викладене та враховуючи, що судове рішення у цій справ ухвалено місцевим судом у 2009 році, а оскаржене в апеляційному порядку у 2017 році, тобто через значний проміжок часу, відмовляючи в задоволенні вимог апеляційної скарги про направлення справи на новий розгляд, апеляційний суд правильно виходив з того, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У пункті 46 рішення від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто остаточності судового рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами («Рябих проти Росії», заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи є аналогічними доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Що стосується наведених увідзиві ОСОБА_7 на касаційну скаргу доводів про те, що він не підписував касаційну скаргу та не звертався з нею до суду касаційної інстанції, то колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право відкликати її до постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження. Особа, яка подала касаційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати касаційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення касаційного провадження. У разі відмови від касаційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги, постановляє ухвалу про закриття касаційного провадження.

У вказаному відзиві, поданому ОСОБА_7, не зазначено про відкликання касаційної скарги або про відмову від неї. Тому Верховний Суд не вправі ухвалити передбачені частинами третьою, четвертою статті 398 ЦПК України процесуальні рішення за таким зверненням.

Разом з тим належних та допустимих доказів фальсифікації касаційної скарги заявник не надав.

Визначених законом підстав для не прийняття до розгляду касаційної скарги, поданої з додержанням норм процесуального права щодо її форми, змісту та порядку подання, у Верховного Суду не було.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак