Справа № 459/966/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/811/1339/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Брикайло М.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_6 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 вересня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», перейменованого в Акціонерне товариство «Універсал Банк», до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», перейменованого в Акціонерне товариство «Універсал Банк», про визнання недійсними договорів поруки, -

в с т а н о в и л а:

Позивач Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», перейменоване в Акціонерне товариство «Універсал Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 04.07.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 11-1/440к-07 на загальну суму 420 000 доларів США. З метою забезпечення цього договору між банком та ОСОБА_4 було укладено довір поруки від 04.07.2007 року, за умовами якого остання зобов'язалася перед позивачем відповідати за невиконання усіх зобов'язань ОСОБА_6 В порушення умов договору відповідачі кошти не повернули, у зв'язку з чим станом на 26.02.2016 року утворилася заборгованість в сумі 275 488, 73 долари США. Просить стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором кредиту в сумі 275 488, 73 долари США та судовий збір за подання позовної заяви в сумі 110 911, 75 грн.

10.05.2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк», ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів поруки. В позовній заяві посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 з 26.01.1991 року, який, на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12.03.2013 року - було розірвано. 11.07.2013 року вона звернулась в міліцію з заявою про вчинення відносно неї злочину, оскільки вона жодних документів з ПАТ «Універсал Банку» не підписувала, що підтверджується висновком експерта Львівського НДЕКЦ МВС України від 29.03.2016 року № 6/143. По вказаному факту було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Просить суд визнати недійсними укладені між ПАТ «Універсал Банк» та нею: договір поруки від 04.07.2007 року; додаткову угоду від 29.07.2009 року №б/н до договору поруки від 04.07.2007 року; договір поруки № б/н від 27.12.2010 року та договір поруки №б/н від 29.03.2012. З цих підстав просить визнати ці договори недійсними.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 01 вересня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року в розмірі 275 488,73 (двісті сімдесят п'ять тисяч чотириста вісімдесят вісім) доларів США та (сімдесят три) центи.

В позові до ОСОБА_4 - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсними договорів поруки - задоволено.

Укладені між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 договори: поруки від 04.07.2007 року, додаткову угоду від 29.07.2009 року № б/н до договору поруки від 04.07.2007 року, договір поруки від № б/н від 27.12.2010 року, договір поруки від №б/н від 29.03.2013 року визнано недійсним.

Скасавано ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 12.04.2016 року про забезпечення позову.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 вересня 2016 року оскаржив відповідач ОСОБА_6

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що не погоджується із висновком районного суду, оскільки такий не відповідає дійсним обставинам справи, а тому є необґрунтованим та незаконним.

Зазначає, що відповідно до кредитного договору № 11-1/440к-07 від 04 липня 2007 року, банк надав для сім'ї апелянта у тимчасове платне користування терміном на 240 місяців - 20 років споживчий кредит у розмірі 420 000 доларів США під 12% річних, з терміном погашення кредиту - 03 липня 2027 рік, місячними платежами у розмірі зазначеному в графіках, які додавалися до цих договорів. Крім договорів поруки, укладених із ОСОБА_4, виконання кредитних зобов'язань по вказаному договору забезпечувалось також договором іпотеки від 04 липня 2007 року, укладеного між апелянтом та позивачем, відповідно до якого банку надавалась в іпотеку квартира АДРЕСА_1. Вказана квартира набута з відома та під час шлюбу із ОСОБА_8, який розірвано 12 березня 2013 року.

На думку апелянта, ОСОБА_4 уникала стягнення з неї за цим судовим рішенням заборгованості за кредитним договором, хоча ці кошти були використані для їхньої сім'ї з апелянтом та набуття майна, яке за іншим судовим рішенням визнано спільною сумісною власністю подружжя.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що не погоджується з тим, що відсоткова ставка з 15 липня 2008 року становила 12,95 % річних, оскільки ця відсоткова ставка на момент укладення договору 04 липня 2007 року і до 10 липня 2009 року, коли була змінена з цієї дати додатковою угодою від 10 липня 2009 року до 10, 37 % річних - не змінювалась і становила 12 % річних, а не 12,95 %, як вказано в рахунку. Таким чином, апелянту майже рік, з 15 липня 2008 року і до 10 липня 2009 року нараховували і стягували відсотки по цьому кредитному договору у завищеному розмірі, а саме на 0,95 % більші ( 12,95 % замість 12%).

Просить суд апеляційної інстанції призначити по справі судову економічну експертизу за матеріалами справи для визначення того чи відповідає заборгованість апелянта за кредитним договором його умовам та сплаті платежів і який розмір цієї заборгованості мав би бути станом на 26 лютого 2016 року, з урахуванням складових частин цієї заборгованості.

Не погоджується апелянт також із розміром пені 2 522, 25 доларів США, яка нарахована позивачем з 10 січня 2015 року по 10 лютого 2016 року, в той час коли позов датований лише 23 березня 2016 року, а позовна заява зареєстрована судом 29 березня 2016 року, а відтак, пеня в розмірі 963, 14 доларів США нарахована за період з 10 січня 2015 року по 10 березня 2015 року не підлягала стягненню, оскільки нарахована поза межами строку позовної давності, а такий сторонами не збільшувався.

Окрім того, судом не враховано, що до кредитного договору були внесені зміни, і такий в редакції від 29.03.2012 року не містив положень про відповідальність позичальника за порушення строків погашення кредиту або сплати процентів за користування коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплачених вчасно сум за кожен день прострочення платежу за весь час прострочення чи у будь-якому іншому розмірі. Йдеться лише про відповідальність передбачену законодавством або цим договором. Оскільки договором питання стягнення пені не було врегульовано взагалі, така до стягнення не підлягає. При цьому суд не вказав норми права, якими керувався стягуючи пеню.

Стягнення пені в іноземній валюті суперечить вимогам ст. ст.192, 533 ЦК України, ст. 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Тому у задоволенні позову про стягнення пені слід було відмовити.

Суд не врахував і ту обставину, що банком неправильно зараховувались внесені боржником кошти, що призвело до неправильного нарахування відсотків, пені, а відтак і неправильного обрахування самої заборгованості.

Немає підстав для дострокового стягнення всієї суми кредиту, оскільки п.5.2.4. нової редакції кредитного договору, яка діяла на час звернення позивача з позовом до суду передбачено умови та механізм можливості дострокового стягнення, які банком порушені і докази про дотримання таких в матеріалах справи відсутні.

Що стосується договору поруки, то суд першої інстанції безпідставно прийняв до ваги як доказ висновок експертизи, яка призначалась не судом і не в межах цієї справи.

Окрім того, на думку апелянта, суд не з'ясував чи було у ОСОБА_8 волевиявлення на укладення договорів і чи схвалювала вона їх в подальшому, оскільки, відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України, якщо від імені позивача правочин підписала інша особа, це є підставою для визнання його недійсним лише за умови відсутності у нього такого волевиявлення та не схвалення в подальшому, і на цій підставі, що від імені особи ці договори підписала інша особа, яка не мала на це повноважень, а не тому, що ці договори підписані не самою особою, підписи від імені якої є в оспорюваних договорах. Отже, в суду не було підстав для визнання правочинів недійсними.

Не враховано вимоги п.8.1 додаткової угоди від 27.12.2010 року про договірну підсудність - Оболонський районний суд м. Києва.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_8

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог не виконав.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_6 та про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості із ОСОБА_4, а також про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання договорів поруки недійсними, виходив з того, що первісний позов до ОСОБА_9 є обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, оскільки останній не виконує покладених на нього зобов'язань, тоді коли ОСОБА_4 жодних договорів поруки та додаткових угод до них з Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» не підписувала.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується лише частково.

Судом встановлено, що 04.07.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», який на даний час перейменований в АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 11-1/440к-07 на загальну суму 420 000,00 доларів США з терміном повернення кредиту до 03.07.2027 року, з процентною ставкою 12, 0 % річних.

Згідно розрахунку позивача, станом на 26.02.2016 року за ОСОБА_6 числиться заборгованість у розмірі 275 488, 73 доларів США, яка складається з: 29 780, 73 доларів США - простроченої заборгованість по сумі кредиту; 190646,27 доларів США - суми дострокового стягнення кредиту; 52 539, 48 доларів США - відсотків; 2 522, 25 доларів США - пені.

Відповідно до пункту 6.1. договору позичальник зобов'язався: своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені даним договором терміни, а також виконати інші свої зобов'язання згідно даного договору (п. 6.1.1.); при настанні випадків, передбачених п. 10.3.-10.4. даного договору, достроково погасити заборгованість по кредиту та процентах в повному розмірі, а також оплатити всі суми пені і штрафів. Невиконання позичальником зобов'язань, передбачених цим пунктом, є підставою для примусового стягнення (в тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно та/або інші види забезпечення) всієї заборгованості за даним договором (п. 6.1.4.).

Крім того, згідно з п. 6.1.2 Договору грошові кошти, які направляються на виконання зобов'язань, передбачених даним Договором, перераховуються в наступному порядку: в першу чергу - для сплати процентів за кредит, в другу чергу -сплата штрафних санкцій та пені; в третю чергу - погашення основної суми кредиту.

Пунктом 7.1.2 договору передбачено, що при зміні облікової ставки Національного банку України, інфляційного індексу чи кон'юнктури ринку попиту на кредитні ресурси Банк має право переглянути встановлену п. 1.1 процентну ставку за користування кредитом, про що повідомляє Позичальника в письмовій формі за 10-ть календарних днів до дня встановлення нової ставки.

Пунктом 9.1. договору передбачено, що при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування коштами або встановленої в п. 4.5. договору винагороди, позичальник додатково сплачує пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплачених вчасно сум за кожен день прострочення платежу.

В подальшому між позивачем та ОСОБА_6 було укладено додаткові угоди до кредитного договору № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року, а саме: 10.07.2009 року, 29.07.2009 року, 10.12.2010 року, 27.12.2010 року, 10.03.2012 року, 29.03.2012 року.

Вказані додаткові угоди змінювали розмір відсоткових ставок за користуванням кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за вказаним вище кредитним договором, додатково, між позивачем та від іменіОСОБА_10 було укладено договір поруки від 04.07.2007 року, за умовами якого остання зобов'язується перед позивачем відповідати за невиконання ОСОБА_6 усіх зобов'язань, що виникли з вказаного вище кредитного договору.

В подальшому між позивачем та від імені ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до вище зазначеного договору поруки від 04.07.2007 року, а саме 29.07.2009 року.

Крім того, між позивачем та від іменіОСОБА_4 було укладено договір поруки № б/н від 27.12.2010 року без грошового покриття та договір поруки №б/н від 29.03.2012 року.

ОСОБА_10 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 з 26.01.1991 року, який, на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12.03.2013 року розірвано.

Згідно висновку експерта Львівського НДЕКЦ МВС України від 29.03.2016 року № 6/143 підписи від імені ОСОБА_4, які наявні в графі «Поручитель» в договорі поруки, укладеному між ПАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_4 від 04.07.2007 року та в додатковій угоді № б/н до договору поруки від 29.07.2009 року - виконані ОСОБА_6 та підписи від імені ОСОБА_4, які наявні в графі «Поручитель» в договорі поруки № б/н (без грошового покриття) від 27.12.2010 року та в договорі поруки № б/н від 29.03.2012 року - виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошима, боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного судочинства.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

З матеріалів вбачається, що позичальник порушував умови кредитного договору, зокрема щодо сплати чергових платежів у строки, визначені графіком погашення кредитної заборгованості.

В апеляційній скарзі та під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_6 заявив клопотання про призначення по справі економічної експертизи, обгрунтовуючи необхідність її проведення, безпідставним застосуванням банку в період з 15.07.2008 року по 10.07.2009 року відсоткової ставки в розмірі 12, 95 % замість встановлених договором - 12 %.

Вважає, що у зв'язку з невірним застосуванням відсоткової ставки, банк неправильно зараховував сплачені ним суми для погашення кредитної заборгованості по тілу кредиту, відсотків, пені.

Інші доводи неправильності проведеного позивачем розрахунку заборгованості по кредиту ОСОБА_6 не наведено.

В той же час, судом встановлено, що згідно із пунктом 4.5. кредитного договору № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року сплата позичальником заборгованості по кредиту здійснюється відповідно до графіку погашення заборгованості по кредиту (Додаток №1), який є невід'ємною частиною даного договору.

Крім того між банком та позичальником було укладено додаткові угоди до кредитного договору № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року, а саме: 10.07.2009 року, 10.12.2010 року, 10.03.2012 року, відповідно до пункту 3 яких позичальник заявив, що він повністю задоволений рішеннями/відповідями банку, що прийняті відносно позичальника та/або стосуються умов укладеного з позичальником договору (зокрема, щодо встановлення нових розмірів плати за користування кредитом, процентів, тощо), при цьому підтвердив, що не має жодних претензій до банку (а.с. 21, 30, 41 т. 1).

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Між банком та позичальником також було укладено додаткові угоди до кредитного договору № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року, а саме: 29.07.2009 року, 27.12.2010 року, 29.03.2012 року відповідно до яких сторони погодили графіки платежів та суми залишку по кредиту, відповідно, станом на 10.07.2009 року, 10.12. 2010 року, 10.03.2012 року (а.с. 28, 40, 50, т.1) та порядок зміни процентної ставки.

Згідно п. 2.8. додаткових угод до кредитного договору № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року, а саме: 29.07.2009 року, 27.12.2010 року, 29.03.2012 року, при надходженні від позичальника коштів в погашення заборгованості позичальника перед кредитором за цим договором виконання зобов'язань позичальника здійснюється у наступній черговості: сплата комісійної винагороди в разі дострокового погашення кредиту у випадку, визначеному у п. 4.1.1. цього договору; сплата процентів за користування кредитом понад встановлений строк кредитування або терміни повернення суми кредиту згідно умов графіку погашення (процентів за підвищеною процентною ставкою); сплата нарахованих строкових процентів за користування кредитом (процентів за базовою процен6тною ставкою); сплата простроченої заборгованості за кредитом (якщо прострочення буде мати місце); сплата строкової заборгованості за кредитом; штрафні санкції.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що розрахунок заборгованості по кредиту за період з 03.07.2007 року по 10.12.2014 року позивачем проведено у відповідності до умов укладених, між сторонами, договорів.

З розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що станом на 09.03.2014 року заборгованості по тілу кредиту (поточній сумі) та процентах у позичальника не було.

В період з 10.03.2014 року позичальник почав здійснювати лише часткові погашення за кредитним договором, у зв'язку з чим почала виникати заборгованість.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

07.10.2014 року ПАТ «Універсал Банк» було надіслано ОСОБА_6 вимогу, якою банк зобов'язав позичальника після отримання цієї вимоги негайно сплатити прострочену заборгованість. Крім того позичальник був повідомлений (а.с. 80 т.2), що у випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визначається банком таким що настав достроково на 61 день з моменту отримання цієї вимоги.

Відповідно до копії рекомендованого повідомлення ОСОБА_6 отримав вимогу 16.10.2014 року (а.с. 81,82 т.2).

Відповідно до пункту 10.3 кредитного договору банк має право вимагати дострокового погашення заборгованості по кредиту, сплати процентів та штрафних санкцій, що передбачені цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору, а позичальник зобов'язаний повернути банку суму заборгованості по кредиту, що залишилась, сплатити проценти та штрафи, а також відшкодувати збитки.

Згідно з пунктом 10.4 кредитного договору у випадку виникнення у позичальника простроченої заборгованості по погашенню кредиту та/або по сплаті процентів за користування ним чи інших платежів строком більше 10-ти календарних днів банк надсилає позичальнику повідомлення, в якому зазначається сума прострочки та термін сплати. У випадку невиконання позичальником вимоги банку в термін, установлений у повідомленні, дата погашення кредиту, вказана в п.1.1 договору, вважається такою, що настала на наступний день після зазначеної в повідомленні дати.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Скориставшись своїм правом, передбаченим договором, банк змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, за порушення умов договору, надіславши вказану вище вимогу.

Оскільки зазначена у надісланій вимозі заборгованість боржником сплачена не була, то строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 61 день після отримання цієї вимоги боржником, а саме 15.12.2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) викладено правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, після направлення відповідачу письмового повідомлення про дострокове погашення кредитної заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нараховувати відсотки та пеню за користування кредитом.

На підставі викладеного колегія приходить до переконання, що позивачем безпідставно здійснено нарахування процентів після 15 грудня 2014 року. А відтак, сума заборгованості по процентам становить 16 563, 88 доларів США.

З розрахунку заборгованості також вбачається, що станом на 15 грудня 2014 року сума простроченої заборгованості по тілу кредиту становить 9 670, 50 доларів США та 209 987, 36 доларів США - заборговане, непрострочене тіло кредиту.

З матеріалів справи та вказаного розрахунку також вбачається, що відповідачем сплачено в період з 22.12.2014 року по 26.02.2016 року кошти в сумі 1 159, 35 доларів США, які позивачем безпідставно зараховано в погашення заборгованості по відсотках.

В спростування розміру сплаченої суми по погашенню заборгованості за кредитним договором № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року відповідачем інших належних доказів не надано.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що з відповідача в користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року в сумі 235 062, 39 доларів США, з яких 218 498, 51 доларів США ( - тіло кредиту (9 670, 50 + 209 987, 36 - 1 159, 35), 16 563, 88 доларів США - відсотки.

Відповідно безпідставною є і позовна вимога про стягнення пені, яку позивач нарахував на вищевказані суми по тілу кредиту та відсотки за період з 10.01.2015 року по 26.02.2016 року.

Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання, разом із тим, таких вимог в контексті цього позову за період, коли зобов'язання залишалось невиконаним, не заявлено.

З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено, то через 61 день після отримання цієї вимоги боржником, а саме 15.12.2014 року в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав.

З матеріалів справи вбачаються, що заборгованість почала виникати в березні 2014 року, а банк звернувся з позовом до суду 29 березня 2016 року.

З викладеного вбачається, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.

За змістом частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, у разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв'язку з невідповідністю його до вимог частин 3 і 5 статті 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно висновку експерта Львівського НДЕКЦ МВС України від 29.03.2016 року №6/143 підписи від імені ОСОБА_4, які наявні в графі «Поручитель» в договорі поруки, укладеному між ПАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_4 від 04.07.2007 року та в додатковій угоді №б/н до договору поруки від 29.07.2009 року - виконані ОСОБА_6 та підписи від імені ОСОБА_4,які наявні в графі «Поручитель» в договорі поруки №б/н (без грошового покриття) від 27.12.2010 року та в договорі поруки №б/н від 29.03.2012 року - виконані не ОСОБА_4, а іншою особою (т- 1 а.с. 158).

У частині першій статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу

З матеріалів справи вбачається, під час розгляду даної справи в суді першої інстанції судова почеркознавча експертиза по справі не призначалася, клопотання про призначення такої експертизи сторонами в суді першої інстанції не заявлялося.

Клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції від сторін не надходило.

Висновки експертизи не спростовуються іншими фактичними обставинами справи.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог закону є підставою визнання недійсним правочину, враховуючи, що оспорювані договори поруки не підписані позивачкою ОСОБА_4, що підтверджується висновком експертизи, отже, є підставою для визнання недійсними: договору поруки від 04.07.2007 року, додаткової угоди до вище зазначеного договору поруки від 04.07.2007 року, а саме від 29.07.2009 року, договору поруки № б/н від 27.12.2010 року без грошового покриття та договору поруки № б/н від 29.03.2012 року.

Крім того, ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 12.04.2016 року забезпечено первісний позов та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_6 і ОСОБА_4

Відповідно до приписів ч. ч. 3, 6 ст. 154 ЦПК України ( в редакції чинній на момент постановлення ухвали), заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте, суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Натомість, суд першої інстанції постановляючи судове рішення про задоволення позовних вимог до ОСОБА_9, всупереч приписам ч. 6 ст. 154 ЦПК України постановив ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду в частині скасування ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2016 року про накладення арешту на майно ОСОБА_6 слід скасувати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому колегія суддів приходить до висновку про розподіл судових витрат наступним чином: стягнення з відповідача ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 95 401, 69 грн. сплаченого за подання позову до суду першої інстанції судового збору, та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_6 9 128, 46 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, що буде пропорційним до задоволених позовних вимог.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 слід задовольнити частково. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 вересня 2016 року в частині задоволення первісного позову та скасування ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», перейменованого в Акціонерне товариство «Універсал Банк», до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме про стягнення із ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», перейменованого в Акціонерне товариство «Універсал Банк», заборгованості в сумі 235 062, 39 доларів США.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», перейменованого в Акціонерне товариство «Універсал Банк», до ОСОБА_4 про стягнення заборгованісті за кредитним договором № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року, та у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів поруки, слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367- 369, 374 ч.1 п.1,2, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 01 вересня 2016 року в частині задоволення первісного позову та скасування ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 12 квітня 2016 року в частині забезпечення позову до ОСОБА_6 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», перейменованого в Акціонерне товариство «Універсал Банк», до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1, проживаючий за адресою: АДРЕСА_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк». перейменованого в Акціонерне товариство «Універсал Банк» (, місцезнаходження: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19) заборгованість за кредитним договором № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року в розмірі 235 062, 39 доларів США.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованісті за кредитним договором № 11-1/440к-07 від 04.07.2007 року, та у частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів поруки, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1, проживаючий за адресою: АДРЕСА_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», перейменованого в Акціонерне товариство «Універсал Банк» (, місцезнаходження: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19) 95 401, 69 грн. сплаченого судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», перейменованого в Акціонерне товариство «Універсал Банк» (, місцезнаходження: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19) на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1, проживаючий за адресою: АДРЕСА_2) 9 128, 46 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 лютого 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.