Справа 237/2208/18
Номер провадження 2/237/131/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.19 року м. Курахове Марїнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Сенаторова В.А.,

при секретарі судового засідання Лахно Т.Г.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Курахове справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, що є спільною власністю. Вимогами позовної заяви є встановлення порядку користування квартирою № 22, що знаходиться у будинку № 18 в мікрорайоні Южний у місті Курахове Марїнському району Донецької області наступним чином: у користування позивача виділити одну відокремлену зальну житлову кімнату площею 16,1 кв.м.; у користування відповідача виділити одну відокремлену спальну житлову кімнату площею 10,8 кв.м.; у загальному користуванні залишити інші житлові приміщення (коридор, кухню, ванну, вбиральню, лоджію).

У мотивування позовних вимог позивач вказує, що у період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин за спільні кошти позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2001 року набуте спірне майно квартира № 22 у будинку № 18 в мікрорайоні Южний у місті Курахове Марїнському району Донецької області. Зазначає, що рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_1 про поділ спірного майна подружжя задоволено і визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири № 22, загальною площею 49,6 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м. у будинку № 18 в мікрорайоні Южний у місті Курахове Марїнського району Донецької області; за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири № 22, загальною площею 49,6 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м. у будинку № 18 в мікрорайоні Южний у місті Курахове Марїнського району Донецької області. Вказує, що відповідач чинить перешкоди щодо користування житловим приміщенням, які полягають в тому, що відповідач не дозволяє позивачці з сином не тільки користуватися своєю часткою в квартирі, а й навіть увійти до неї. Відповідач пустив в спірну квартиру квартирантів, які зайняли всі житлові кімнати і позивачка вимушена з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкати в іншому місці. Оскільки спроби врегулювати спір мирним шляхом домовленостей не принесли бажаного результату, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач, яка була також допитана в якості свідка, та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Просили задовольнити позов та надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі та пояснив, що між ними не встановлений порядок користування спірною квартирою, вони не є членами однієї сім'ї, він сам вимушений оплачувати комунальній послуги разом без розподілення особового рахунку на квартиру.

Заслухавши учасників справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 4, ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1, ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами ч.1, ст. 321 ЦК кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати укладати інші не заборонені законом угоди.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками судової справи доказів по справі встановив такі обставини та правовідносини.

Так, судом встановлено, що у період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин за спільні кошти позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2001 року набуте спірне майно квартира № 22 у будинку № 18 в мікрорайоні Южний у місті Курахове Марїнському району Донецької області.

Рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_1 про поділ спірного майна подружжя задоволено і визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири № 22, загальною площею 49,6 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м. у будинку № 18 в мікрорайоні Южний у місті Курахове Марїнського району Донецької області; за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири № 22, загальною площею 49,6 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м. у будинку № 18 в мікрорайоні Южний у місті Курахове Марїнського району Донецької області. Дане рішення оскаржене не було.

Згідно технічного паспорту на квартиру (реєстровий номер № 1692, інвентарний номер 13-112), виданого Марїнським районним державним підприємством капітального будівництва та технічної інвентаризації, зазначено, що квартира № 22 у будинку № 18 в мікрорайоні Южний у місті Курахове Марїнського району Донецької області складається з 2 жилих кімнат загальною площею 49,6 кв.м., у тому числі жила площа 26,9 кв.м., підсобна 21,3 кв.м.

Як вбачається з акту депутата Курахівської міської ради від 10.05.2018 року, складеного в присутності двох свідків, в квартирі за адресою: м. Курахове, мікрорайон Южний, б. 18, кв. 22. проживає без реєстрації сімя з чотирьох членів, назвати свої прізвища, імя та по батькові відмовились.

Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ч. 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» встановлено, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (з наступними змінами і доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Приписами частини першої статті 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ч. 1, ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як зазначає ч. 1, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що має намір проживати у даній квартирі.

За змістом позову та виходячи з пояснень наданих позивачем в судовому засіданні протягом тривалого часу сторони по справі не змогли добровільно дійти згоди щодо порядку володіння та користування спірною квартирою.

У своїх позовних вимогах позивач просить суд виділити їй у користування одну відокремлену зальну житлову кімнату площею 16,1 кв.м.; у користування відповідача виділити одну відокремлену спальну житлову кімнату площею 10,8 кв.м.; у загальному користуванні залишити інші житлові приміщення (коридор, кухню, ванну, вбиральню, лоджію).

Суд вважає, що визначення саме такого порядку користування жилим приміщенням не буде порушувати прав всіх співвласників та встановленого порядку користування квартирою.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

На підставі викладеного, ст.ст. 4, 15, 319, 321 355, 356, 358 ЦК України, ст.150 ЖК України, керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-81, 83, 141, 258, 263-265, 268, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, що є спільною власністю - задовольнити в повному обсязі.

Встановити порядок користування квартирою № 22, що знаходиться у будинку № 18 в мікрорайоні Южний у місті Курахове Марїнському району Донецької області наступним чином:

- у користування ОСОБА_1 виділити одну відокремлену зальну житлову кімнату площею 16,1 кв.м.;

- у користування ОСОБА_3 виділити одну відокремлену спальну житлову кімнату площею 10,8 кв.м;

- у загальному користуванні залишити інші житлові приміщення (коридор, кухню, ванну, вбиральню, лоджію).

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Мар'їнський районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 06.03.2019 року.

Суддя В.А. Сенаторов