КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 752/20307/18

провадження № 22-ц/824/3353/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник відповідача ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року /суддя Хоменко В.С./

у справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Славутич» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ЖБК «Славутич» заборгованість у сумі 26 584, 47 грн, інфляційні втрати 3 359, 61 грн, три відсотка річних 1 033, 40 грн, витрати на правничу допомогу 3 000, 00 грн, вирішено питання судового збору. /а.с. 67-73/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, що з моменту купівлі квартири, відповідач не користується та не має можливості користуватися житлово-комунальними послуга, оскільки ОСОБА_7 - особа яка продала йому квартиру її не звільнила, спір між ними триває та вирішується Дніпровським районним судом м. Києва. Відповідно до редакції ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», що діяла по 11.06.2018 р., саме особа яка отримує послуги, повинна за них сплачувати, якщо вона ними фактично користується. Судом застосовано редакцію Закону від 09.11.2017 р., порушивши при цьому принцип дії нормативно-правових актів у часі. Окрім того, тягар утримання майна може бути покладено на власника лише за умови здійснення ним правомочностей права власності.

ЖБК «Славутич» звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, вказуючи на її необґрунтованість. Зазначав, що саме власник несе тягар утримання майна, а тому зобов'язаний сплачувати житлово-комунальні послуги. Особи, які чинять перешкоди щодо користування власністю несуть відповідальність перед власником, а тому, рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості саме з власника житла, а не фактичного отримувача послуг, є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який з'явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 25.11.2015 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 й посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. за № 754, ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1

ЖБК «Славутич» є обслуговуючим кооперативом, який відповідно до мети своєї діяльності, визначеної п. 2 Статуту, здійснює забезпечення належного утримання будинку на АДРЕСА_2 та прибудинкової території.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 322 ЦК України про те, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; ст.ст. 64, 66, 68, 162 ЖК України про те, що власники та наймачі квартир зобов'язані брати участь у витратах по утриманню квартир і при домової території, проведенню ремонту і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги; ст. 625 ЦК України якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити 3% річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно протоколів загальних зборів ЖБК «Славутич» від 16.05.2013 року, 27.11.2015 року, 15.12.2016 року, 23.11.2017 року визначені порядок розрахунків та відшкодування витрат кооперативу /а.с. 23-26/. На підтвердження доводів позову надано суду розрахунок заборгованості /а.с. 6-8/.

Оцінивши наданий позивачем розрахунок боргу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про наявність заборгованості у сумі 26 584,47 грн., правомірно стягуючи також суму інфляційних втрат в розмірі 3 359,61 грн. та 3% річних у розмірі 1 033,40 грн., оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості в повній мірі відображає перелік наданих відповідачу житлово-комунальних послуг та застосовані при цьому тарифи, з боку відповідача розмір заборгованості не спростовано.

Доводи апеляційної скарги, про те, що апелянт не є споживачем житлово-комунальних послуг у розумінні положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки їм була надана правильна оцінка при розгляді справи в суді першої інстанції. Колегія суддів повністю погоджується з оцінкою суду першої інстанції, оскільки відповідно до ст. 322 ЦК України саме на власника покладається тягар утримання майна, і він не позбавлений можливості захистити свої права у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання у встановлений законом спосіб. А тому, посилання відповідача на те, що він не отримує житлово-комунальні послуги через не проживання у своїй квартирі, оскільки там фактично проживає її колишній власник, не спростовує факту надання цих послуг і його обов'язку як власника щодо їх оплати.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: