ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/287/19 Справа № 171/228/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Чумак Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 171/228/15-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, Виконавчий комітет Апостолівської міської ради Дніпропетровської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_2 та Виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року, постановленого суддею Чумак Т.А. у м. Апостолове Дніпропетровської області,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області про розподіл житлового будинку в натурі.

В мотивування заявлених вимог зазначила, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі з 06.10.1984 року по 12.06.1990 року. За час шлюбу подружжям було збудовано та набуто у власність домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, який зареєстрований на відповідача ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 чинив перешкоди та не пускав її в будинок. Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.1999 року за нею визнано право власності на 1/2 частину спірного будинку. Згоди щодо користування спільним будинком сторонами не досягнуто, поділити будинок в натурі в добровільному порядку відповідач не погоджується, не допускає її в будинок, документи не надає. Після уточнення позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просить суд: визнати свідоцтво від 05.10.2001 року на право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке видано на підставі рішення Виконкому Апостолівської міської ради Дніпропетровської області № 8 від 29.08.2001 року на ОСОБА_2, частково недійсним в частині оформлення домоволодіння в цілому на ім'я ОСОБА_2, визнати рішення Виконкому Апостолівської міської ради Дніпропетровської області № 8 від 29.08.2001 року щодо видачі свідоцтва на право приватної власності на спірне домоволодіння в цілому на ім'я ОСОБА_2 частково недійсним в частині оформлення цілої частки домоволодіння на ОСОБА_2, провести поділ спільного майна:

- визнати право власності за ОСОБА_1 та виділити їй у власність квартиру № 1, що знаходиться в 1/2 частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - літ. А-1 з наступними приміщеннями: (додаток № 3 на плані, визначений в помаранчевий колір): приміщення 1-3 коридор, площею 3,32 кв.м; приміщення 1-7 житлова кімната, площею 18,54 кв.м; приміщення 1-6 сумісний санвузол, площею 5,13 кв.м; у сінях літ. А-1 прим. 1-2, площею 7,24 кв.м, загальна площа квартири № 1, що виділяється власнику 1/2 частини будинку ОСОБА_1, складає 34,23 кв.м;

- у власність ОСОБА_2 виділити квартиру № 2, що знаходиться в 1/2 частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1: літ. А-1 з наступними приміщеннями: (додаток № 4 на плані, визначений в синій колір): приміщення 1-8 - житлова кімната, площею 7,9 кв. м; приміщення 1-5 - житлова кімната, площею 8,0 кв.м; приміщення 1-4 - кухня, площею 8,65 кв.м; у сінях літ. А-2, приміщення 1-1, площею 8,33 кв.м, загальна площа квартири № 2, що виділяється власнику 1/2 частини будинку ОСОБА_2, складає 32,88 кв.м. Крім того, позивач просить відповідачу як власнику 1/2 частини домоволодіння та квартири № 2 виділити надвірні будівлі та споруди: ганок, гараж, сарай з погребом, вбиральню, душ, паркани, водопровід, замощення, загальною вартістю 68685 грн.; суму в розмірі 2635,5 грн. визначити як компенсацію різниці вартості часток, яку позивач повинна сплатити на користь ОСОБА_2

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року позов задоволено.

Визнано частково недійсним рішення Виконавчого комітету Апостолівської міської ради № 162 від 29 серпня 2001 року, прийняте засіданням Виконкому Апостолівської міської ради згідно протоколу № 8, в частині затвердження акту прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1, в цілому на ОСОБА_2

Визнано частково недійсним свідоцтво на право власності, видане Виконавчим комітетом Апостолівської міської ради 05 жовтня 2001 року на домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1, в частині оформлення права власності на домоволодіння в цілому на ОСОБА_2

Поділено житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 в натурі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином: ОСОБА_1 виділити в житловому будинку літ.А-1: приміщення 1-3 коридор, площею 3,32 кв.м., приміщення 1-7 житлова кімната, площею 18,54 кв.м., приміщення 1-6 сумісний санвузол, площею 5,13 кв.м., у сінях літ.а-1 приміщення 1-2, площею 7,24 кв.м, всього площею 34,23 м2, вартістю 50425 грн., що складає 31/100 частки домоволодіння, визнавши за ОСОБА_1 право власності на вказану частину будинку; ОСОБА_2 виділити на 1/2 частку в натурі: в житловому будинку літ. А-1: приміщення 1-8 житлова кімната, площею 7,9 кв.м, приміщення 1-5 житлова кімната, площею 8,0 кв.м., приміщення 1-4 кухня, площею 8,65 кв.м., у сінях літ.а-2 приміщення 1-1, площею 8,33 кв.м, всього площею 32,88 м2, вартістю 45154 грн., визнавши за ОСОБА_2 право власності на вказану частину будинку, та залишити у власності ОСОБА_2 надвірні будівлі та споруди - ганок, гараж літ.Б, сарай літ.В з погрібом Впд, вбиральню літ.Г, душ літ.Д., паркани № 1-4, водопровід № 5-6, замощення І, загальною вартістю 68685 грн., частка ОСОБА_2 складає 69/100 частки домоволодіння. Витрати, пов'язані з переплануванням та переобладнанням будинку, покладено на обидві сторони. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 2635,5 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі: судовий збір в сумі 243,6 грн. та 121,8 грн., вартість експертизи - 5160,96 грн., витрати на публікацію в газеті - 250 грн., всього в сумі 5776,36 грн.

Стягнуто з Виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області судовий збір на користь держави в сумі 3524 грн.

В апеляційній скарзі відповідачОСОБА_2, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а також неповним дослідженням доказів, що мають значення для розгляду справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову. В мотивування апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги, що рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.1999 року, визнано за позивачем право власності на 1/2 частину збудованого на 60% домоволодіння та стягнуто з нього компенсацію 1/2 вартості придбаних, але не використаних будівельних матеріалів у сумі 710 грн. Позивач не закінчувала будівництво, не вводила його до експлуатації, не мала наміру його добудовувати, не взято до уваги, що 40% домоволодіння було добудовано лише ним за особисті кошти.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду за захистом порушених прав, так як про відмову в реєстрації права власності вона дізналась у березні 2011 року, а із позовом до суду звернулась лише в січні 2015 року. Відповідач вважає, що судом проведений фактичний розподіл будинку без з'ясування його думки, із порушенням вимог державних будівельних норм, що є неприпустимим. При фактичному розподілі позивачу виділено сіні площею 8.33м2, проте зазначено, в рішення сіні, площею 7.24м2,

В апеляційній скарзі представник відповідача Виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм процесуального законодавства в частині розподілу судових витрат, ставить питання про скасування рішення суду лише в частині стягнення з виконкому на користь держави розміру судового збору 3524 грн. Зокрема вважає, що судом не встановлено жодних протиправних дій відповідача при видачі свідоцтва. ОСОБА_2 виконкому не надано відомостей про наявність судового рішення та розподіл домоволодіння між сторонами при поданні документів для видачі свідоцтва про право власності. Через відсутність доказів сплати судового збору позивачем та відсутності ухвали суду про відстрочення його сплати стягнення їх з відповідача не узгоджується із вимогами закону.

Відзиви на апеляційній скарги не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_4, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 та просили її задовольнити, позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_5, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційних скарги та просили залишити їх без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Виконкому Апостолівської міської Ради народних депутатів від 28.03.1984 року ОСОБА_2 виділено земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, розміром 600 кв.м, для будівництва житлового будинку. Укладено договір 30.03.1984 року про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, відвід земельної ділянки по вул. Щорса в м. Апостолове ОСОБА_2 (а.с. 69, 72-73том1 ).

Сторони перебували у шлюбі з 06 жовтня 1982 року по 21 листопада 1987 року.

Під час перебування у шлюбі проведено будівництво будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.1999 року, яке набрало законної сили 12.12.1999 року, за позивачем визнано право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 Зі змісту вказаного рішення вбачається, що відсоток готовності вказаного будинку станом на 1987 рік, дату припинення шлюбних відносин, складав 74%. (а.с.8-10 том 1).

Згідно рішення Виконавчого комітету Апостолівської міської ради № 162 від 29.08.2001 року затверджено акти прийомки в експлуатацію закінчених будівництвом житлових будинків, в тому числі житлового будинку по АДРЕСА_1, належного ОСОБА_2, та зобов'язано оформити відповідні документи у місячний термін (а.с.247том 1).

ОСОБА_2 05.10.2001 року видано свідоцтво на право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Виконкому Апостолівської міської Ради народних депутатів № 8 від 29.08.2001 року. У вказаному свідоцтві зазначено, що будинок збудовано у 2001 році (а.с. 21-25, 67 том 1).

З Акту державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд від 15.08.2001 року, затвердженого рішенням Виконкому Апостолівської міської ради від 29.08.2001 року № 8, встановлено, що державною технічною комісією в присутності забудовника ОСОБА_2 оглянуто пред'явлене до здачі будівництво, що розташоване у АДРЕСА_1 У вказаному акті зазначено, що будівництво розпочато у 1985 та закінчено у 2001 році, житловий будинок має один поверх, житлова площа 34,46 кв.м, корисна площа 32,67 кв.м, площа забудови 67,13 кв.м; надвірні забудови - сіни, гараж, сарай, підвал, вбиральня, літній душ. Комісією прийнято рішення про прийняття в експлуатацію будинку ОСОБА_6, розташованого в АДРЕСА_1 (а.с.249).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що у період перебування у шлюбі із відповідачем ними було збудовано житловий будинок, право власності оформлено на відповідача. Рішення суду за нею визнано право власності на 1/2 частину будинку, через перешкоди відповідача, вона не має можливості, зареєструвати право власності та, як співвласник, ним користуватися, тому просила суд розподілити спільне майно в натурі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання частково недійсним рішення Виконавчого комітету Апостолівської міської ради № 162 від 29 серпня 2001 року, прийнятого засіданням Виконкому Апостолівської міської ради згідно протоколу № 8, в частині затвердження акту прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1, в цілому на ОСОБА_2, та визнання частково недійсним Свідоцтва на право власності, виданого Виконавчим комітетом Апостолівської міської ради 05 жовтня 2001 року на домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1, в частині оформлення права власності на домоволодіння в цілому на ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок між сторонами розділено на підставі судового рішення та за позивачем визнано право власності на 1/2 частину спірного будинку, а тому визнання за ОСОБА_2 права власності на все домоволодіння є незаконним та тягне за собою порушення прав ОСОБА_1, які співвласника цього майна..

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до ч.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах народовладдя, законності, гласності.

Пунктом 10 ст.59 вказаного Закону встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і

розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v Ukraine no 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v Ukraine 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61).

Отже, факти, встановлені рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.1999 року, яке набрало законної сили 12.12.1999 року, є преюдиціальними, а тому доказуванню не підлягають, оскільки їх істину вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.1999 року, яке набрало законної сили 12.12.1999 року, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 (а.с.8-10 том 1), а тому прийняття Виконавчим комітетом Апостолівської міської ради № 162 від 29 серпня 2001 року рішення про прийняття в експлуатацію будинку ОСОБА_6 та подальша видача Свідоцтва на право власності від 05 жовтня 2001 року на домоволодіння АДРЕСА_1 на ОСОБА_2, порушує права співвласника цього домоволодіння ОСОБА_1, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими.

Твердження ж відповідача ОСОБА_2 про те, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду за захистом порушених прав, так як про відмову в реєстрації права власності вона дізналась у березні 2011 року, а із позовом до суду звернулась лишев січні 2015 року, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступні обставини.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Разом з тим, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948) проголошує право приватної власності, як основне і невідчужуване право людини.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом визнання рішення Виконавчого комітету Апостолівської міської ради № 162 від 29 серпня 2001 року та Свідоцтва на право власності від 05 жовтня 2001 року на домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1, в частині прийняття в експлуатацію та оформлення права власності на домоволодіння в цілому на ОСОБА_2, оскільки ці акти чинять перешкоди у розпорядженні майном, що є неприпустимим та підлягає судовому захисту упродовж усього часу тривання відповідного правопорушення.

Крім того, судом першої інстанції встановлено та не було спростовано відповідачем в апеляційній скарзі, що про наявність оспорюваного свідоцтва на право власності та рішення, на підставі якого видано вказане свідоцтво, позивач дізналася в ході судового розгляду даної справи після надання вказаного свідоцтва відповідачем в судовому засіданні, яке відбулося 06.08.2015 року (а.с.74-75), з позовними вимогами до виконкому Апостолівської міської ради позивач звернулася 28.03.2017 року (а.с.179) та 30.10.2017 року (а.с.211), тобто в межах трирічної позовної давності.

Ухвалюючи рішення задоволення позовних вимог в частині розподілу між сторонами домоволодіння АДРЕСА_1 в натурі, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням суду, яке набрало законної сили встановлено, що майно придбане у період шлюбу належить сторонам на праві спільної сумісної власності, визнано за кожним з подружжя право власності на 1/2 частину цього будинку, тому підлягає фактичному поділу.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до положень Конституції України та статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) житлового будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 1622/16834/12 (касаційне провадження № 61-4936св18).

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 10.06.2016 року ( т. 1 а.с.99-123) у разі врахування, що загальна площа житлового будинку по АДРЕСА_1 становить 51,54 м2, то з технічної точки зору поділити спірний будинок в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників неможливо. Якщо враховувати, що до площі будинку, право на 1/2 частку якого має ОСОБА_1 на підставі рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.1999 року, враховано площу двох сіней, то загальна площа спірного будинку складає 67,11 м2, розподіл будинку можливо виконати, але із відступами від вимог ДБН та ідеальних часток. Експертом запропоновано 3 варіанти розділу спірного житлового будинку.

Разом з тим, рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.1999 року, яке набрало законної сили 12.12.1999 року, за позивачем визнано право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 виходячи із відсотку готовності вказаного будинку станом на 1987 рік - 74% та загальної площі житлового будинку у розмірі 51,54 м2, у зв'язку з чим поділу між сторонами в натурі підлягає лише ця частина будинку, без урахування площі двох сіней, які не входять до складу спільної часткової власності сторін у справі та поділу між ними не підлягають.

Оскільки визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників, учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому і здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), необхідно передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру і вартості його частки, а втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці ЄСПЛ якщо воно здійснено: з метою урегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про поділ домоволодіння в натурі, враховуючи, що провести реальний поділ будинку із виділенням сторонам їх часток, визначених рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.12.1999 року, неможливо.

При цьому, колегію суддів враховано й те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна у натурі, вказавши в позовній заяві вимоги про поділ в натурі майна, що не перебуває у її з відповідачем спільній частковій власності, а саме всього будинку АДРЕСА_1, з урахуванням площі сіней, на які вона права власності не має, та в ході розгляду справи вказані позовні вимоги відповідно до висновку експерта не змінювалися і не уточнювалися.

Згідно ч.ч.1,2,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Передбаченим частиною другою статті 364 ЦК України правом на одержання грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації вартості її частки від іншого співвласника позивач ОСОБА_1 не скористалася, відповідних вимог не заявляла, а вирішення цього питання без її згоди, та відповідних позовних вимог, неможливо.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в частині розподілу спільного майна в натурі, то, відповідно до ст. 141 ЦПК України, правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у загальному розмірі 5 776, 36 грн. відсутні і у задоволенні цих вимог теж необхідно відмовити.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача Виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині стягнення з відповідача Виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області на користь держави судового збору у розмірі 3524,00 грн., з огляду на наступне.

Згідно ст. 6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. №3674-VI за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Уразі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. За подання зустрічних позовних заяв, а також заяв про вступ у справу третіх осіб із самостійними вимогами судовий збір сплачується на загальних підставах.

Відповідно до ч.1, п.п. 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на місяць, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на місяць на 1 січня 2016 року становив 1 600,00 грн., тобто за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Судом першої інстанції задоволено дві вимоги немайнового характеру, а тому за подання позову в цій частині підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1 280,00 грн. (640,00 грн. х 2), та, оскільки при поданні позову судовий збір не було сплачено, колегія суддів дійшла висновку, що судовий збір може бути стягнуто з відповідачів у рівних частинах на користь держави.

Доводи апеляційної скарги відповідача Виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області про те, що, за умови відсутності доказів сплати судового збору позивачем та відсутності ухвали суду про відстрочення його сплати, стягнення судового збору з відповідача на користь держави не узгоджується із вимогами закону, колегія суддів вважає не прийнятними, оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального парва при відкритті провадження у справі не полягло за собою ухвалення незаконного рішення суду в цій частині позовних вимог, а тому у відповідності до приписів ч. 2 ст. 376 ЦПК України не тягне за собою зміну або ж скасування рішення суду, а допущений судом недолік може бути виправлений шляхом стягнення судового з бору в дохід держави з відповідачів, адже, враховуючи задоволення цих позовних вимог, у випадку сплати ОСОБА_1 судового збору при поданні позову, з відповідачів у будь-якому випадку підлягали стягненню ці кошти на її користь.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл житлового будинку в натурі та в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у загальному розмірі 5 776, 36 грн. - скасуванню на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, а в частині стягнення з Виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області на користь держави судового збору у сумі 3524 грн. скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_2 та виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області на користь держави судові витрати по справі у розмірі по 595,60 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області - задовольнити частково.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл житлового будинку в натурі скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл житлового будинку в натурі - відмовити.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у загальному розмірі 5 776, 36 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року в частині стягнення з Виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області на користь держави судового збору у сумі 3524 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 та виконавчого комітету Апостолівської міської ради Дніпропетровської області на користь держави судові витрати по справі у розмірі по 595 (п'ятсот дев'яносто п'ять) гривень 60 (шістдесят) копійок з кожного.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: