Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 569/11967/15-ц

провадження № 61-902св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Дельта Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 жовтня 2017 року у складі судді Харченка С. П. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 27 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», яке в подальшому перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 укладений кредитний договір на купівлю житлого приміщення, за умовами якого ОСОБА_1 надано у борг 30 000,00 доларів США зі сплатою 11,90 % річних, на строк до 27 червня 2028 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов вказаного кредитного договору 27 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними договорами, до переліку яких входить також кредитний договір від 27 червня 2008 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1

Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, у зв`язку із чим станом на 28 липня 2015 року у нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 29 084,95 доларів США, що еквівалентно 641 680,25 грн, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням - 27 194,33 доларів США, що в еквіваленті 599 968,87 грн, та процентів - 1 890,62 доларів США, що в еквіваленті 41 711,38 грн.

На підставі викладеного ПАТ «Дельта Банк» у рахунок погашення зазначеної заборгованості просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 жовтня 2017 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони іпотечного договору у пункті 12.3.1. цього договору визначили, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання є позасудовим способом задоволення вимог іпотекодержателя, а тому, звертаючись до суду із цим позовом, банк обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 жовтня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована обґрунтованістю і законністю висновку суду першої інстанції про те, що умовами іпотечного договору передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, а тому такий спосіб захисту прав банку є позасудовим.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

У грудні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що наявність правових підстав для подачі позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі її у власність банку були обумовлені наявністю правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 грудня 2013 року (провадження № 6-124цс13), згідно з якою Верховний Суд України визначив, що відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення на предмет іпотеки.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У лютому 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначала, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права та ухвалено законні та обґрунтовані судові рішення.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2017 року касаційне провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Рівненського міського суду Рівненської області.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені обставини

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 надано у борг 30 000,00 доларів США зі сплатою 11,90 % річних, на строк до 27 червня 2028 року.

З метою забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору 27 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 12 іпотечного договору, за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене у пунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього договору.

Згідно із пунктом 12.3.1. цього іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними договорами, до переліку яких входить також кредитний договір від 27 червня 2008 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1

Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, у зв`язку із чим станом на 28 липня 2015 року у нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 29 084,95 доларів США, що в еквіваленті 641 680,25 грн, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням - 27 194,33 доларів США, що в еквіваленті 599 968,87 грн, та процентів - 1 890,62 доларів США, що в еквіваленті 41 711,38 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суду, і застосовані норми права

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначенозміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У випадку порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законом чітко визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, забезпеченого іпотекою.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14?38цс18).

Пунктом 12 іпотечного договору, укладеного 27 червня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , визначено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене у пунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього договору.

Згідно із пунктом 12.3.1. цього іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, в іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань.Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Сторони іпотечного договору погодили саме позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій правильно встановили характер спірних правовідносин та застосували норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, у зв`язку із чим дійшли правильного висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є позасудовим способом захисту прав іпотекодержателя, а тому банк, звертаючись до суду із цим позовом, обрав неправильний спосіб захисту.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, з дотриманням вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясував обставини справи, а тому ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 грудня 2013 року (провадження № 6-124цс13), не заслуговують на увагу, оскільки суди під час вирішення аналогічних спорів повинні враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Інші доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують, та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У цьому разі відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України зміна розподілу судових витрат не відбувається.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Ю. В. Черняк