Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 569/3627/15-ц

провадження № 61-35775св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області, у складі судді Бучко Т. М., від 04 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області, у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В., від 30 листопада 2016 року.

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява ПАТ «УкрСиббанк» мотивована тим, що 04 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (при застосування ануїтентної схеми погашення) відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 35 000, 00 доларів США шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок зі сплатою 13,50 % річних за користування кредитними коштами із терміном повернення кредиту не пізніше 02 лютого 2029 року. Додатком № 1 до кредитного договору, який є невід`ємною його частиною, розрахований графік повернення кредиту та сплати відсотків при відсотковій ставці у вказаному розмірі, за яким розмір щомісячного платежу становить 420, 00 доларів США. Така ж сума щомісячних проплат ануїтетних платежів була погоджена сторонами у пункті 1.2.2 кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування, а також штрафних санкцій 04 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 207064.

Відповідно до пунктів 1.3, 1.4 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Позичальник порушив порядок погашення суми кредиту та допустив виникнення заборгованості, яка станом на 19 лютого 2015 року становить 35 821, 01 доларів США (за офіційним курсом НБУ у гривневому еквіваленті станом на 19 лютого 2015 року становить 979 990, 91 грн) та складається з: 31 841, 00 доларів США (еквівалентно - 871 105, 82 грн) - заборгованість за тілом кредиту; 3 980, 01 доларів США (108 885, 08 грн) - заборгованість за відсотками; 13 224, 31 грн - пеня.

25 листопада 2014 року банк надіслав позичальнику та поручителю письмові повідомлення про порушення основного зобов`язання з вимогою про погашення заборгованості по кредиту, однак останні свої зобов`язання не виконали.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути у солідарному порядку із позичальника та поручителя заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2008 року у розмірі 35 821, 01 долар США, 3 980, 01 доларів США - заборгованість за відсотками та заборгованість по сплаті пені у розмірі 13 224, 31 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року задоволено позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк». Стягнуто у солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів та процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2008 року у розмірі 35 821, 01 долар США, з яких: 31 841, 00 долар США - кредитна заборгованість; 3 980, 01 доларів США - заборгованість по процентам та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту у розмірі 13 224, 31 грн, з яких: 1 992, 21 грн - пеня за прострочення сплати кредиту, 11 232, 10 грн - пеня за прострочення сплати процентів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність, а поручитель повинен нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов`язань.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд дійшов неправильного висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог банку, оскільки такий висновок є помилковим. Не враховано свідоме приховування банком реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредиту.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Пророка В. В. у касаційному провадженні № 61-12907св18 було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Справу розподілено судді-доповідачу.

11 вересня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи заперечення (відзиву) на касаційну скаргу

ПАТ «УкрСиббанк» у запереченні (відзиві) на касаційну скаргу вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 червня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (при застосування ануїтентної схеми погашення) відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 35 000,00 доларів США шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок зі сплатою 13,50 % річних за користування кредитними коштами із терміном повернення кредиту не пізніше 02 лютого 2029 року.

Додатком № 1 до кредитного договору, який є невід`ємною його частиною, розрахований графік повернення кредиту та сплати відсотків при відсотковій ставці у вказаному розмірі, за яким розмір щомісячного платежу становить 420,00 доларів США. Така ж сума щомісячних проплат ануїтетних платежів була погоджена сторонами у пункті 1.2.2 кредитного договору.

Отримання кредитних коштів ОСОБА_1 підтверджується випискою про рух коштів по вказаному вище рахунку за період з 04 червня 2008 року до 19 лютого 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування, а також штрафних санкцій 04 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 207064.

Встановлено, що банк виконав умови договору та надав кредитні кошти, а позичальник у свою чергу порушив порядок погашення суми кредиту та допустив виникнення заборгованості, яка станом на 19 лютого 2015 року становить 35 821, 01 доларів США (за офіційним курсом НБУ у гривневому еквіваленті станом на 19 лютого 2015 року становить 979 990, 91 грн) та складається з: 31 841, 00 доларів США (еквівалентно - 871 105, 82 грн) - заборгованість за тілом кредиту; 3 980, 01 доларів США (108 885, 08 грн) - заборгованість за відсотками; 13 224, 31 грн - пеня, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором.

Розрахунків, які спростовують нарахування заборгованості по тілу кредиту, процентах та пені відповідачами не надано.

Висновком експерта Київської незалежної судово-експертної установи за результатами проведення судово-економічної експертизи № 1386 від 18 вересня 2015 року підтверджено факт зміни відсоткової ставки за кредитом та абсолютне значення подорожчання кредиту, однак вказаним висновком не встановлено, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору.

Із матеріалів справи також вбачається, що у травні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0, укладеного 04 червня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 травня 2015 року первісні та зустрічні позовні вимоги були об`єднані в одне провадження.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, з підстав, визначених частиною третьою статті 169 та пунктом 3 частини першої статті 207 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 вересня 2016 року скасовано ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року, а справу (в частині зустрічного позову) повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Станом на день перегляду справи у суді касаційної інстанції зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0, укладеного 04 червня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , місцевим судом не розглянуто.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, за змістом частини першої статті 58 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до статті 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Під час розгляду справи судами не встановлено, а матеріалами справи не підтверджено неправомірних дій банку щодо зміни умов кредитного договору чи приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредиту.

Встановлено, що договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, а банк надав позичальнику інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог банку, оскільки боржник, отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов`язання щодо повернення кредиту і сплати процентів за користування грошима належним чином не виконав.

З урахуванням вищенаведених обставин, судами правильно застосовано при вирішенні даного спору норми матеріального права, зокрема статті 526 ЦК України, згідно з якою зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

За положеннями статті 554 ЦК України поручитель має нести цивільно-правову відповідальність за порушення кредитором взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим суди обґрунтовано встановили наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості із позичальника та поручителя.

Розрахунків, наданих банком, відповідачі не спростували.

Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

У зв`язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму в іноземній валюті.

Разом із тим, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Банком було надано копію банківської ліцензії № 75 від 24 грудня 2001 року, яка підтверджує право ПАТ «УкрСиббанк» на проведення операцій з валютними цінностями в іноземній валюті.

Доказів про відсутність у ПАТ «УкрСиббанк» права на вчинення банківських операцій в іноземній валюті суду надано не було, тому доводи заявника щодо незаконності укладення кредитного договору в іноземній валюті є безпідставними.

Водночас,статтями 1048 та 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право нараховувати на суму позики проценти, а у випадку обов`язку повертати позику частинами та за умови прострочення сплати чергової частини кредитор має право вимагати повернення всієї позиченої суми та нарахованих на цей час процентів.

Аналізуючи зазначені норми, Велика Палата Верховного Суду (у справах № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18; № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18; № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18) зробила висновок, що у випадку закінчення строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів передбачених кредитним договором, а його права підлягають захисту відповідно до положень частини 2 статті 625 ЦК України, а саме, кредитор отримує право нараховувати 3 % річних від простроченої суми кредиту та інфляційні втрати.

У даній справі банк звернувся до суду 04 березня 2015 року. Згідно з розрахунком заборгованості її розмір по процентам становить 3 980, 01 доларів США. Однак судами попередніх інстанцій не враховано, що банк не мав права нараховувати проценти як заборгованість за користування кредитними коштами за період з липня 2008 року по лютий 2015 року, оскільки період нарахування судами визначено неправильно.

Матеріалами справи доведено, що досудові вимоги позичальнику та поручителю було направлено 25 листопада 2014 року. ОСОБА_1 отримала досудову вимогу 02 грудня 2014 року, а ОСОБА_2 05 грудня 2014 року. В досудових вимогах вказано про усунення порушень протягом 32 днів з дня отримання вимоги (т. 1, а. с. 38-50). Таким чином, банк втратив право на нарахування процентів з січня 2015 року.

Отже, з урахуванням наведеного загальний розмір процентів за користування грошовими коштами за період з липня 2008 року по січень 2015 року, який підлягає стягненню у солідарному порядку із позичальника та поручителя, становить 3 249, 90 доларів США.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що під час розгляду справи суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, однак неправильно застосували вищенаведені норми права, судові рішення підлягають зміні у частині визначення загального розміру процентів за користування грошовими коштами, з урахуванням строку, за який вони підлягали нарахуванню.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року змінити у частині періоду нарахування та загальної суми заборгованості по процентам за користування кредитом, що підлягають стягненню із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк».

Стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» проценти за користування кредитом за період з липня 2008 року по січень 2015 року у розмірі 3 249, 90 доларів США.

У іншій частині заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

СуддіА. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська