РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/5534/17

Провадження № 22-ц/4815/1136/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимків С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)",

розглянув в порядку письмового позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року, ухвалене в складі судді Остапчук Л.В., повний текст судового рішення складено 15 квітня 2019 року у справі № 570/5534/17,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)", у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за період з 01 січня 2015 року по 30 листопада 2018 року, а також нарахувати та сплатити відповідні податки та єдиний соціальний внесок до органу доходів і зборів.

Позовна заява мотивована тим, що під час відбування покарання у Городищенській виправній колонії (№ 96), з 01 січня 2015 року по 14 грудня 2017 року його залучали до виконання робіт з господарського обслуговування. благоустрою установи та підтримання порядку в місцях проживання засуджених в якості старшого днювального відділення СПС № 4, проте за цю працю йому не було нараховано та виплачено заробітної плати, а також не було нараховано та сплачено податків та єдиного соціального внеску до органу доходів і зборів.

Просив суд про задоволення його позовних вимог.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, оскільки позивач залучався до виконання робіт з господарського обслуговування, благоустрою установи виконання покарань, поліпшення житлово-побутових умов та підтримання порядку в місцях проживання засуджених в якості старшого днювального згідно вимог ч.5 ст.118 КВК України, тобто, без оплати праці.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 . вважає вказане рішення суду таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права.

Покликається на те, що суд першої інстанції своїм рішенням позбавив його права на оплату праці, права на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати та права на страховий стаж, необхідний для виходу на пенсію. При цьому, оскаржуваним рішенням зменшено надходження до бюджету України та Пенсійного фонду. Також вказує, що судом безпідставно відмовлено у клопотанні про допит свідків.

З підстав наведених вище, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна установа "Городищенська виправна колонія (№ 96)" вказує, що рішення суду прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , засуджений на підставі вироку Маневицького районного суду Волинської області від 08 травня 2012 року за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.126, ч.3 ст.153, ч.2 ст.156, ч.1 ст.70 КК України до 11 років позбавлення волі і відбуває покарання у Городищенській виправній колонії (№ 96)

Згідно заяви ОСОБА_2 від 03.01.2017 року адресованої на ім`я начальника колонії, вбачається, що засуджений просить залучити його в порядку ч. 5 ст. 118 КВК України до виконання робіт з господарського обслуговування, благоустрою установи та підтримання порядку у місцях проживання засуджених відділення № 4 (старшим днювальним).

Згідної витягу з наказу № 1 "Про працевлаштування засуджених" від 03 січня 2017 року, встановлено, що засуджений ОСОБА_1 у відділенні соціально-психологічної служби № 4 залучений до виконання робіт з господарського обслуговування, благоустрою установи виконання покарань, поліпшення житлово-побутових умов та підтримання порядку в місцях проживання засуджених в якості старшого днювального відділення згідно вимог ч.5 ст.118 КВК України.

У період 2015-2018 років засуджений ОСОБА_1 не залучався до виробничої діяльності та суспільно корисної праці на підприємствах виправних центрів, виправних та виховних колоній Державної кримінально-виконавчої служби України, відповідно і не було підстав для нарахування йому заробітної плати (довідка ДУ "Городищенська виправна колонія (№ 96)" від 21 січня 2019 р.)

Інформація про застраховану особу ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2017 року в системі облікових карток Рівненського об`єднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області відсутня (довідка Рівненського об`єднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області від 16 червня 2017 року).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

За приписами ч. 1 ст. 8 КВК України засуджені мають право на оплачувану працю.

Відповідно до ч.5 ст.118 КВК України, засуджені можуть залучатися без оплати праці лише до робіт з благоустрою колоній і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення колоній продовольством. До цих робіт засуджені залучаються в порядку черговості, в неробочий час і не більш як на дві години на день.

У ч.2 ст.89 КВК України вказано, що залишення засуджених для виконання роботи з господарського обслуговування проводиться наказом начальника слідчого ізолятора, а направлення їх у виправну колонію максимального рівня безпеки - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань за наявності письмової згоди засуджених.

Згідно зі ст. 120 КВК України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно ч. 1 ст. 118 КВК України засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучатися до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших формах власності, підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.122 КВК України, засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 3.1, 4.3 наказу затвердженого Міністерством юстиції України № 26/5 від 03.01.2013 року "Про затвердження порядку організації виробничої діяльності та залучення засуджених до суспільно корисної праці на підприємствах виправних центрів, виправних та виховних колоній Державної кримінально-викон6авчої служби України", виведення працездатних засуджених для роботи на підприємстві установи здійснюється під керівництвом чергового помічника начальника установи у супроводі працівника соціально-психологічної служби відповідно до рознарядки на виведення засуджених на роботу на підприємстві установи. Облік виконаних робіт у бригаді, що працює за єдиним нарядом виконаних робіт, ведеться за кінцевими результатами роботи бригади. Змінне завдання бригаді, що працює за єдиним нарядом, видається із розрахунку кількості відрядників, які входять до неї. Кількість годин, відпрацьованих членами бригади, повинна дорівнювати добутку кількості робітників бригади на тривалість робочої зміни. У табелі обліку робочого часу бригади на підприємстві установи, що працює за єдиним нарядом виконаних робіт, для розрахунку заробітної плати проставляється фактично відпрацьований час.

Державна установа "Городищенська виправна колонія (№ 96)" є державною установою, яка фінансується за рахунок бюджетних коштів згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, у межах річної суми видатків та є неприбутковою організацією. У відповідності до Бюджетного кодексу України, всі видатки по заробітній платі, в тому числі на сплату податкових зобов`язань що виникли під час нарахування заробітної плати та грошового забезпечення, установа здійснювала за рахунок грошових коштів та в межах тих коштів, що виділялися з бюджету.

Установа може укладати трудові договори із засудженими тільки за наявними посадами згідно штатного розпису, який складений та затверджений в межах бюджетного фінансування на засадах самоокупності.

Оформлення трудових відносин відбувається відповідно до вимог Кодексу законів про працю.

Відповідно до наказів Державної пенітенціарної служби України (до 2017 року) та Міністерства юстиції України (з 2017 року) щодо затвердження структури та штату державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)" чисельність засуджених у штаті установи не передбачалась, а тому в кошторисах на утримання установи впродовж багатьох років видатки на заробітну плату засуджених відсутні.

У відповідності до листа Державної податкової адміністрації України від 24.02.2007 року № 3736/17/0716, заробітна плата засуджених не відповідає визначенню заробітної плати і вказані особи не є найманими працівниками відповідно до чинного трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що виправна колонія в односторонньому порядку прийняла протиправне рішення з питань відмови в оплаті праці засудженого ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 118 КВК України позивач був залучений лише до робіт з благоустрою колоній без оплати праці тощо. Окрім того, строковий трудовий договір між сторонами не укладався. Разом з тим, позивачем не надано суду рознарядок на вивід на роботу та табелів обліку робочого часу. Матеріали справи зворотнього не містять.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Інші доводи апеляційної скарги позивача були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового обґрунтування не потребують.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивача.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.