ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4236/17 Номер провадження 22-ц/814/283/19Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Хіль Л.М., Абрамова П.С.,

з секретарем судового засідання: Ткаченко Т.І.,

з участю:

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2018 року, ухвалене у складі головуючого судді Тімошенко Н.В. в залі суду в м. Полтаві, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні, у справі № 554/4236/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

26 травня 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до відповідачів, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості в сумі 76933,37 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 12.06.2007 року відповідач ОСОБА_2 уклала з банком договір № 2659, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 15000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік зі строком повернення до 11.06.2017 року.

З метою забезпечення виконання кредитного договору між банком та ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладені договори поруки №2659/1 від 12.06.2007 року та №2659/2 від 12.06.2007 року. У зв'язку з порушенням зобов'язання за кредитним договором станом на 26.04.2017 року утворилася заборгованість у розмірі 72331,84 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку, а також понесені судові витрати.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2018 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08 січня 2019 року провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості - закрито.

З рішенням суду не погодилось ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». В апеляційній скарзі просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим судом надано невірну оцінку договору, укладеному між банком та ОСОБА_2 в частині визначення порядку погашення кредиту. Крім того, зазначає, що за змістом ст. 1050 ЦК України позикодавець має право на вимогу дострокового повернення частини позики, що залишилась у разі прострочення виконання зобов'язання боржником. При цьому на кредитора не покладено обов'язок саме досудового врегулювання спору та направлення повідомлень боржнику, спосіб захисту порушених інтересів кредитор згідно норм чинного законодавства обирає самостійно.

ОСОБА_2 15 лютого 2019 року подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, ухваленим з повним дослідженням судом обставин справи та наданих сторонами доказів. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін. Також в окремій заяві просить поновити строк для подання відзиву, оскільки копія ухвали апеляційного суду разом з копією апеляційної скарги нею була отримана лише 11 лютого 2019 року після спливу встановленого судом строку.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

В судове засідання з'явились відповідачі, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Підстави відкладення апеляційного розгляду відсутні.

Відповідно до ч. 1 , ч. 2 та ч. 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з підстав визначених п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України -невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що кредитним договором не встановлена обов'язковість дотримання відповідачем графіку повернення кредитних ресурсів (додаток №1 до Кредитного договору №2659). Також не передбачена відповідальність за порушення строків вказаного графіку. Окрім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що 01.06.2017 року відповідач ОСОБА_2 повністю розрахувалась з позивачем, що підтверджується копією квитанції про сплату від 01.06.2017 року №0.0.776686633.1.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може, оскільки вони не відповідають встановленим фактичним обставинам у справі, суд не дав належної оцінки наданим сторонами доказам, що призвело до невірного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.06.2007 року відповідач ОСОБА_2 уклала з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договір № 2659, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 15000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік зі строком повернення до 11.06.2017 року (а.с.15-17).

В додатку № 1 до кредитного договору № 2659 від 12.06.2007 року, який самостійно підписано як кредитором, так і боржником, визначено порядок виконання кредитного договору шляхом погодження графіку щомісячного погашення 15000 доларів США, без відсотків (а.с.18).

В свою чергу черговість сплати відсотків за користування кредитними коштами визначено п. 4.3. кредитного договору, згідно якого боржник зобов'язаний здійснювати щомісячно сплату відсотків за користування кредитом в строк до 10 числа кожного місяця (а.с.16).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 кредитного договору № 2659 від 12.06.2007 року між банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_7 укладені договори поруки №2659/1 від 12.06.2007 року та №2659/2 від 12.06.2007 року (а.с.19-21, 22-24).

Також для забезпечення виконання кредитного договору № 2659 від 12.06.2007 року в цей же день між Банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 (а.с. 25-28).

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

У зв'язку з порушенням боржником зобов'язання за кредитним договором, станом на 26.04.2017 року утворилася заборгованість у розмірі 72331,84 грн., яка складається з 1335,95 доларів США, що становить 35578,80 грн. - заборгованість по основному боргу кредиту; 12,05 доларів США, що становить 320,91 грн. - строкова заборгованість по відсоткам; 303,00 грн. - прострочена заборгованість по щомісячній комісії; 36129,13 грн. - пеня.

З квитанції від 01.06.2017 року №0.0.776686633.1 вбачається, що ОСОБА_2 сплатила 32550 грн. на погашення кредитної заборгованості за договором № 2659 від 12.06.2007 року (а.с.97).

23.02.2018 року відповідач ОСОБА_7 (поручитель) помер. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08 січня 2019 року провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості закрито.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до норм статей 629, 610, 612, 625 ЦК України - договір є обов'язковим до виконання; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання.

Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлений договором строк, як закріплено нормами статей 526, 530 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду щодо визначення договором єдиного строку повернення кредитних коштів - до 11.06.2017 року, оскільки умовами договору не визначено періодичність погашення основного боргу, виходячи з наступного.

Із встановлених у справі фактичних обставин вбачається, що окрім погоджених умов кредитного договору, який підписано сторонами правочину, сторони також визначили порядок його виконання, окремо підписавши додаток № 1 до кредитного договору № 2659 від 12.06.2007 року, яким погоджено графік щомісячного погашення 15000 доларів США, без відсотків (а.с.18).

В свою чергу черговість сплати відсотків за користування кредитними коштами визначено п. 4.3. кредитного договору, згідно якого боржник зобов'язаний здійснювати щомісячно сплату відсотків за користування кредитом в строк до 10 числа кожного місяця (а.с.16).

Окрім того, як вбачається з наданого Банком розрахунку щодо руху коштів на погашення кредитної заборгованості, відповідачем проводилося погашення основного боргу по 125 доларів США щомісячно у визначеному згідно додатку № 1 графіку. Також здійснювалися щомісячні платежі по сплаті відсотків та комісії. В основному боржник притримувалася виконання сплати чергових щомісячних платежів (по тілу кредиту, відсоткам та користування кредитом та комісією). Погашення заборгованості проводилося на різні суми, в тому числі менші та більші від визначених у додатку № 1. Однак, як вбачається з руху надходження коштів на погашення заборгованості вказаний графік порушувався та в деякі місяці погашення взагалі не проводилося.

Судом першої інстанції не надано належної правової оцінки цим обставинам.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про технічну помилку, допущену в кредитному договорі, не беруться до уваги та не носять переконливого значення, так як помилка під час укладення правочину не може свідчити про зміну його умов в подальшому.

Колегія суддів, надавши оцінку цим обставинам в сукупності, вважає, що сторони кредитного договору окремо погодивши та підписавши його умови, також самостійно визначили порядок їх виконання шляхом окремого погодження та підписання додатку № 1 до цього договору.

Отже, висновок місцевого суду про відсутність погодження сторонами періодичності погашення кредитної заборгованості, оскільки в умовах договору не зазначено, що додаток № 1 є невід'ємною його частиною, є необґрунтованим та таким, що не відповідає встановленим фактичним обставинам та наявним у справі доказам.

За обставин викладених вище, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду про безпідставність вимоги позивача щодо дострокового повернення частини позики, що залишилась в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України, оскільки договором не передбачено повернення кредиту частинами (з розстроченням).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що відповідачі не були належним чином (згідно п. 3.4. Кредитного договору) проінформовані про зміну строків виконання основного зобов'язання у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково, вимог банку щодо дострокового повернення кредитних ресурсів не отримували, тому вважали днем настання основного зобов'язання - день настання строку погашення зобов'язання відповідно до п. 3.2. Кредитного договору №2659 - до 11.06.2017 року. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про недотримання позивачем процедури направлення дострокової вимоги, а відтак безпідставність пред'явлення позову за спливу кінцевого строку дії договору.

Перевіривши вищезазначені висновки місцевого суду та надавши оцінку наявним у справі доказам в сукупності із встановленими фактичними обставинами, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. 3.4. кредитного договору вбачається, що Банк має право в разі порушення боржником зобов'язань вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, оплати нарахованих відсотків та неустойки.

11.05.2017 року Банком боржнику та поручителям направлено вимоги про виконання зобов'язань за кредитним договором та договорами поруки відповідно до заборгованості станом на 26.04.2017 року. Матеріали справи не містять доказів щодо отримання цих вимог відповідачами.

26 травня 2017 року Банк звернувся до суду з позовними вимогами, тобто за 15 днів до закінчення строку дії договору (11.06.2017р.).

Колегія суддів звертає увагу, що в розумінні норм чинного цивільного законодавства пред'явленням вимоги є як направлення такої вимоги боржнику та поручителю (досудове врегулювання), так і пред'явлення позову до суду (судовий захист).

Суд першої інстанції не врахував, що право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є цілком обґрунтованими.

Окрім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про повне погашення ОСОБА_2 кредитної заборгованості, виходячи із наданої нею квитанції від 01.06.2017 року.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до розрахунку, наданого Банком, сума заборгованості за основним боргом - 1335,95 доларів США, що становить 35578,80 грн., по відсоткам - 12,05 доларів США, що становить 320,91 грн., по комісії - 303 грн., нарахована пеня - 36129,13 грн. Всього позивач просив стягнути заборгованість в розмірі 72331,84 грн. Конвертація валюти кредитування (тіло кредиту, відсотки) позивачем проведена вірно.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 01.06.2017 року сплатила кошти в розмірі 32550 грн. на погашення боргу за договором № 2659 від 12.06.2007 року, що підтверджується копією квитанції про сплату від 01.06.2017 року № 0.0.776686633.1. (а.с.97).

Тобто, розмір коштів, внесених в добровільному порядку боржником, є значно меншим від заявлених позовних вимог. Отже, відповідачем не в повному обсязі погашено заборгованість за кредитним договором.

Суд першої не надав належної оцінки цим обставинам.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів з метою повного, об'єктивного та всебічного розгляду справи роз'яснено відповідачам необхідність проведення економічної експертизи для з'ясування розміру заборгованості з врахуванням сплачених коштів, оскільки для з'ясування цих обставин необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Відповідачами не було заявлено відповідне клопотання. Таким чином, оцінка фактичних обставин у справі проводиться за наявними в справі доказам.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 на погашення заборгованості сплачено 32550 грн., колегія суддів вважає, що залишок непогашеної заборгованості за тілом кредиту становить 3028,80 грн. (35578,80 - 32550 =3028,80), який підлягає стягненню на користь позивача.

Окрім того, підлягає стягненню заборгованість по відсотках в розмірі 320,91 грн.

Щодо стягнення заборгованості по комісії в розмірі 303 грн., колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року в справі № 6-1746 цс 16.

Отже, заборгованість по комісії в розмірі 303 грн. не підлягає стягненню з відповідачів.

Щодо стягнення нарахованої суми пені, колегія суддів вважає, що її розмір підлягає зменшенню, виходячи з наступного.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Відповідачем було сплачено майже всю суму заборгованості по кредитному договору (за тілом кредиту та відсотками). Залишок заборгованості по основному боргу становить 3028,80 грн., заборгованість по відсотках - 320,91 грн., а загальний розмір заборгованості по тілу кредиту та відсоткам станом на дату апеляційного розгляду становить - 3349 грн. 71 коп.

Таким чином, враховуючи норми ч. 3 ст. 551 ЦК України, та те, що розмір нарахованої банком пені (36129,13 грн.) значно перевищує наявний розмір заборгованості (3349,71 грн.), тобто майже в одинадцять разів, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню, до 4000 грн.

Отже, з врахуванням суми погашення кредиту відповідачем ОСОБА_2, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по кредитному договору в розмірі 7349 грн. 71 коп., яка складається з: 3028,80 грн. - заборгованості по основному боргу (тілу кредиту); 320,91 грн. - заборгованості по процентах за користування кредитом; 4000 грн. - пені.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Здійснюючи розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно позовних вимог позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість у загальній сумі 72331,84 грн.

Колегія суддів прийшла до висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги у загальному розмірі 7349,71 грн.

Таким чином пропорційність задоволених вимог становить 10% (7349,71х100:72331,84=10,161099, що з врахування математичного заокруглення становить 10).

Позивачем за позовну вимогу майнового характеру було сплачено судовий збір при подачі позову до суду в сумі 1600 грн. (а.с.5). та за подачу апеляційної скарги в сумі 2400 грн. (а.с.214). Таким чином загальний розмір судових витрат, понесених позивачем під час розгляду даної справи в суді першої та апеляційної інстанцій становить 4000 грн. (1600+2400=4000).

Оскільки, вимоги позивача підлягають задоволенню на 10%, то на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати в сумі 400 грн. (4000х10%=400).

Разом з тим, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Таким чином понесені позивачем судові витрати необхідно стягнути в рівних частках з кожного відповідача.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову (72331,84 грн.) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

За обставин викладених вище, постанова апеляційного суду в даній справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 141; 367; 374 ч.1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, 4; 381; 382; 383; 384; 389 ч. 3 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 60, ) заборгованість за кредитним договором № 2659 від 12 червня 2007 року в розмірі 7349, 71 грн. (сім тисяч триста сорок дев'ять гривень 71 копійок), яка складається з: 3028,80 грн. - заборгованості по основному боргу (тілу кредиту); 320,91 грн. - заборгованості по процентах за користування кредитом; 4000 грн. - пені.

В задоволенні позовних вимог про стягнення комісії за користування кредитом - відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 60, ) в рахунок відшкодування понесених судових витрат по оплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги 200 грн. (двісті гривень).

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» (місцезнаходження: 04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 60, ) в рахунок відшкодування понесених судових витрат по оплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги 200 грн. (двісті гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий: (підпис) С.А. Гальонкін

Судді: (підпис) Л.М. Хіль

(підпис) П.С. Абрамов

Згідно з оригіналом:

Суддя Полтавського

апеляційного суду С.А. Гальонкін