Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 295/2567/15-ц

провадження № 61-9398св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси

та Кредит», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на постанову Житомирського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси

та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) звернулось до суду

з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення

на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1

у місті Житомирі, шляхом визнання права власності на вказане майно

за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а також виселення відповідачів

із квартири та зняття їх з реєстраційного обліку.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 18 травня 2007 року

між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 31_41-05/07МФ, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 20 тис. доларів США під 15% річних, з кінцевим терміном повернення до 17 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 31_41-05/07МФ-1 від 18 травня 2007 року,

за умовами якого остання передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 вересня 2011 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» стягнута заборгованість за кредитним договором № 31_41-05/07МФ

від 18 травня 2007 року в сумі 162 037, 80 грн станом на 02 вересня

2010 року. Рішення про стягнення заборгованості не виконане. Вимоги

про добровільне виселення неодноразово надсилались, але відповідачі продовжують проживати у квартирі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира у складі судді Кузнєцова Д. В. від 16 липня 2015 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 31_41-05/07МФ від 18 травня 2007 року, яка станом

на 24 листопада 2014 року становила 1 419 747, 87 грн, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на майно за ПАТ «Банк «Фінанси

та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У задоволенні вимог про виселення відповідачів та зняття їх

з реєстраційного обліку відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира

від 23 жовтня 2015 року доповнено другий абзац резолютивної частини заочного рішення після слів: «АДРЕСА_1» словами: «загальною площею - 60, 02 кв. м, житловою - 36, 60 кв. м, яка складається з трьох жилих кімнат».

Рішення суду мотивовано тим, що позичальник неналежно виконувала взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги банку підлягають задоволенню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його передачі у власність іпотекодержателя. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги

в частині виселення, суд виходив з відсутності судового рішення

про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також належного повідомлення відповідачів іпотекодержателем про добровільне звільнення предмета іпотеки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 липня

2015 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 жовтня 2015 року скасовано.

Відмовлено ТОВ Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» у задоволенні позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, а суд не наділений повноваженнями вирішувати питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки це є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник вказує, що вона 19 липня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу придбала кватиру АДРЕСА_1, а тому рішення, яке оспорюється, стосується її прав та інтересів. Зазначає, що апеляційний суд безпідставно не залучив її до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Також касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції зроблено неправильний висновок про неможливість в судовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його передачі у власність іпотекодержателя. Заявник вважає, що позивачем самостійно обрано спосіб захисту своїх інтересів в судовому порядку, оскільки будь-які позасудові засоби врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не мали б позитивного результату.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення -

без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

23 липня 2019 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 травня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 31_41-05/07МФ, за умовами якого первісний кредитор надав позичальникові кредит у розмірі 20 тис. доларів США під 15% річних

з кінцевим терміном повернення до 17 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання основного зобов'язання 18 травня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого

є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір № 31_41-05/07МФ-1, за умовами якого іпотекодавцем

ОСОБА_4 передано в іпотеку кредитору квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 вересня 2011 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси

та Кредит» заборгованість за вищевказаним кредитним договором станом на 02 вересня 2010 року у сумі 162 037, 80 грн.

Позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно

у договорі.

З урахуванням вимог статтей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього

за іпотекодержателем.

Суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши вищевказані норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності (спосіб, визначений пунктом 11.3 іпотечного договору та статтею 37 Закону України «Про іпотеку») не підлягають до задоволення узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який міститься у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження 14-38цс18).

Доводи касаційної скарги, а також зміст оскарженого судового рішення

не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

В. В. Шипович