Справа № 297/1661/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 вересня 2019 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого: Собослой Г.Г.,

суддів: Готра Т.Ю., Кондор Р.Ю.,

секретаря: Юрочко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 18 лютого 2019 року у справі №297/1661/18 (Головуючий: Ільтьо І.І.), -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Берегівська районна державна нотаріальна контора, в якій просила скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.09.2005 року, реєстраційний № 2-3337, видане ОСОБА_3 державним нотаріусом Берегівської районної нотаріальної контори та визнати недійсним спадковий договір №2553 від 04.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 , з якою вона проживала однією сім`єю все своє життя, аж до її смерті. Після смерті матері, позивач фактично прийняла спадщину згідно ст.1268 ЦК України, оскільки вступила у володіння та користування належним спадкодавиці житловим будинком, в якому вона проживала разом із спадкодавицею, доглядала за будинком, сплачувала поточні платежі, обробляла земельну ділянку, здійснювала ремонтні роботи, тобто, на законних підставах володіла та користувалася нерухомим майном.

29.11.2017 року позивач звернулася до Берегівської державної районної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, державним нотаріусом було відмовлено у видачі зазначеного правовстановлюючого документа, мотивувавши відмову тим, що за померлою ОСОБА_4 вже заведена спадкова справа і спадкоємцем, тобто ОСОБА_3 (батько позивачки), вже отримано свідоцтво про право на спадщину в цілому. Також, державний нотаріус повідомила, що батько позивачки у 2016 році уклав спадковий договір з хатньою робітницею, за яким все родинне майно, в тому числі й та частина, яку фактично прийняла позивач за своєю матір`ю ОСОБА_4 , після його смерті переходить до ОСОБА_2 .. Зазначає на те, що майно перебувало у спільній сумісній власності, а отже, отримати Свідоцтво про право на спадщину за законом на все майно в цілому та розпоряджатися ним без згоди іншого співвласника, батько не мав права.

Посилаючись на вищезазначені обставини ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Берегівського районного суду від 18 лютого 2019 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстави передбачені чинним законодавством для відмови у позові відсутні.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , який просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Від ОСОБА_2 на адресу Закарпатського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

При постановлені рішення про відмову у задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції констатував, що позивач в установленому ст.ст.6, 8 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» порядку на час смерті спадкодавця не була зареєстрована за місцем її постійного проживання та реєстрації. Виходячи з системного аналізу ч.1 ст.29, ч.1 ст.1221, ч.3 ст.1268 ЦК України, ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вважав, що місце проживання необхідно відрізняти від місце перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться, а саме по собі знаходження особи за певною адресою без реєстрації за цією адресою свого місця проживання чи місця перебування не може вважатися її місцем проживання. Позивач в установленому порядку спадщину, яка відкрилася після смерті спадкодавця, не прийняла. З письмовою заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у встановлені цивільним законодавством строки до нотаріуса не зверталися.

Із даними висновками суду першої інстанції судова колегія не може погодитися із наступних підстав.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка була матір`ю позивача.

29 листопада 2017 року позивач звернувся до Берегівської державної районної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадину за законом і державним нотаріусом відмовлено у видачі такого, так як за померлою ОСОБА_4 вже заведена спадкова справа і її батько - ОСОБА_3 вже отримав свідоцтво про право на спадщину у цілому, як єдиний спадкоємець.

ОСОБА_3 у жовтні 2016 року уклав спадковий договір, яким майно, що йому належить після смерті переходить до відповідача ОСОБА_2 ..

Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом від 03 березня 2004 року №20/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 року за №283/8882, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Таким чином, сама по собі відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не може бути абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені ч.3 ст.1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

Довідкою №276 від 05.02.2018 року виданої Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради стверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з народження (ІНФОРМАЦІЯ_2 по теперішній час) згідно акту перевірки від 05.02.2018 року проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Поясненнями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтверджується факт проживання позивача разом із спадкодавицею та вступ нею в управління та володіння спадковим майно протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Разом з тим, при зверненні при житті ОСОБА_3 із заявою до Берегівської нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 зазначає, що іншими спадкоємцями померлої згідно ст.1261 ЦК України є: син ОСОБА_9 , донька ОСОБА_1 , син ОСОБА_11 (спадщину ні фактично, ні заявою не прийняли).

Враховуючи вищенаведене та при наданні оцінки зібраним у справі доказам судова колегія вважає, що позивач фактично прийняла спадщину згідно ст.1268 ЦК України, оскільки вступила у володіння і користування належним спадкодавиці житловим будинком, в якому проживала разом із спадкодавицею, доглядала за будинком, сплачувала поточні платежі, обробляла земельну ділянку, здійснювала ремонтні роботи.

ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги, який фактично прийняв спадщину за померлою матір`ю ОСОБА_4 з моменту відкриття спадщини - з 21 жовтня 2004 року і спадкове майно на момент його відчуження, перебувало у спідленій частковій власності сторін та на здійснення права спільної часткової власності необхідно одержати було згоду інших співвласників відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України.

При отриманні ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину на весь будинок та у подальшому укладення спадкового договору, будинок АДРЕСА_1 перебував у спільній частковій власності сторін, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і останній при житті мав право розпорядитися тільки своєю часткою спадкового майна та отримати згоду інших співвласників майна на укладення оспорюваного правочину.

Виходячи із наведеного, судова колегія із посиланням на вимоги ст.ст.29, 203, 215 ч.1 ст.346, 358, 1221, 1268 ч.3 ЦК України вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 вересня 2005 року видане ОСОБА_3 підлягає скасуванню та відповідно підлягає визнанню недійсним спадковий договір від 04 жовтня 2016 року укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із вищезазначених підстав.

Посилання ОСОБА_2 про застосування до даних правовідносин строків позовної давності, судова колегія до уваги не приймає, так як перебіг позовної давності обчислюється від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила і, оскільки, позивач довідалася про такий факт тільки після звернення до Берегівської державної нотаріальної контори у 2017 році, а тому підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності відсутні.

При постановлені рішення суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене і рішення суду підлягає скасуванню у відповідності до п.п.2, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України із ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити із вищезазначених підстав.

Судові витрати у відповідності до ст.ст.133, 141 ЦПК України підлягають стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_12 у розмірі 3 715,00 грн., сплачених позивачем у сумі 1 410,00 грн. судового збору при зверненні у суд із позовом та 2 305,00 грн. сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, ст.ст.29, 203, 215, 346, 358, 1221, 1268, 1296 ЦК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду від 18 лютого 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 вересня 2005 року, реєстраційний №2-3337, видане ОСОБА_3 державним нотаріусом Берегівської районної нотаріальної контори.

Визнати недійсним спадковий договір №2553 від 04.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Мирончук О.В., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 715,00 грн.. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2019 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой