Справа № 487/4863/17
Провадження № 2/487/78/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді - Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Ободенко І.О., позивача ОСОБА_1, розлянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу №487/4863/17 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання перерахунку сум повернення кредиту незаконними та зобовязання провести перерахунок, -

за участю: представника відповідача ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

14.09.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання перерахунку суми повернення кредиту, розміру щоквартального платежу із погашенням кредиту та сплати відсотків за користування кредиту по кредитному договору №214 від 22.12.2016 року, проведений відповідачем незаконним та зобовязання провести перерахунок залишку суми несплаченого кредиту та зменшення його розміру на 9194,64 грн., тобто на суму сплачених відсотків за період з 16.09.2014 року по 14.08.2017 року.

Обґрунтовуючи свої позивач зазначив, що 22.12.2006 року між його родиною та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено кредитний договір №214 про надання прямого адресного (цільового) кредиту строком повернення 102 квартали, з дати укладення кредитного договору, на будівництво квартири АДРЕСА_1. Відповідно до п. 30 Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сімям та одиноким громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 29.05.2001 року, при укладенні договору було враховано, що їх сімя має одну дитину сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що звільняє від сплати відсотків, що зазначено також в п. 2.7 кредитного договору, без встановлення вікового критерію дитини та він щоквартально сплачував фіксовану суму платежу 1609,58 грн. З 16.09.2014 року відповідачем в односторонньому порядку проведено перерахунок розміру щоквартального платежу, з посиланням на зникнення підстав для користування пільгами, у звязку з досягненням сином повноліття та було нараховані відсотки за користування пільговим кредитом у загальній сумі 9194,64 грн. Вважає, що згідно КпШС України, поняття «дитина» законодавцем не повязана з її віком, тому досягнення дитиною повноліття не змінює умови надання пільг, встановлених п. 30 Положення та вказаний пунктом підставою для зміни умов договору може бути лише народження дітей (дитини), одруження, смерті одного із членів сімї. Відповідно до п. 22 Положення зміни та доповнення до кредитного договору вносяться шляхом оформлення додаткового договору. Тому у звязку з тим, що додатковий договір не укладався, а розмір процентів збільшений в одностронньому порядку, то в силу ст. 1056-1 ЦК України, така умова є нікчемною. Постановою КМУ №245 від 29.04.2015 року внесені зміни до абз. 3 п. 30 Положення, згідно яких після отримання пільг зазначених в абз. 1 п. 30, позичальник не може бути їх позбавлений, крім випадків, коли пільги отримані на підставі документів, що містять неправдиві відомості, позичальника позбавлено батьківських прав або надання пільг у судовму порядку визнано неправомірним.

Ухвалою від 21.09.2017 року відкрите провадження у справі.

06.12.2017 року відповідач надав заперечення на позов, згідно яких просили в задоволенні позову відмовити, у звязку з їх безпідставністю посилаючись на те, що позивач був звільнений від сплати відсотків за користування кредитом на підставі наявності в нього однієї дитини ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до п. 30 Положення, в редакції, що діяла 24.10.2014 року та п. 2.7 кредитного договору. Відповілно до чинного законодавства та ст. 1 Конвенції про права дитини, дитиною є особа віком до 18 років (досягнення повноліття). Тому на підставі заяви позивача від 22.09.2014 року щодо досягнення сином ОСОБА_3 18.09.2014 року повноліття, право на звільнення від сплати відсотків втрачено, внаслідок досягнення дитиною повноліття. Внасліок чого відповідачем визначені підстви для внесенння змін та доповнень до договору, зокрема зміни у законодавсті щодо правовідносин та інших випадків, але не передбачає конкретного переліку інших випадків, на підставі яких необхідно укласти саме додатковий договір. Зміни в п. 30 Положення були внеснні постановою КМУ 29.04.2015 року, згідно ст. 58 Конституції України закони не мають зворотної дії в часі, син позивача досяг повноліття до прийняття даної постанови, отже не підпадає під його дію.

21.02.2019 року представник відповідача надав до суду заяву щодо надання доказів судових витрат.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені обставини, просив про задоволення вимог.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідженими матеріалами справи, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, що 22.12.2006 року між сімєю, в особі ОСОБА_1 та Миколаївським регіональним відділенням Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено кредитний договір №214, предметом якого є надання прямого адресного (цільового) кредиту у сумі 167080 грн. терміном повернення 102 кварталів з дати укладення кредитного договору. Згідно п.1.2 договору, кредит за цим договором надається на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 67,7 кв. м., яка розміщена за адресою: м. Миколаїв мкрн. Північний, вул. Архітектора Старова, корп. 9-А.

В подальшому між сторонами була укладена додаткова угода №1 від 01.06.2007 року до кредитного договору №214 від 22.12.2006 року, згідно якої внесені зміни до п.1.1 в частині надання прямого цільового адресного кредиту в сумі 164177 грн. та до п.1.2, а саме: кредит цією угодою надається на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 66,50 кв.м., відповідно до технічного паспорта, виготовленого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації на квартиру АДРЕСА_2.

Кредит, наданий позивачу, є кредитом, наданим виключно в рамках відповідної державної програми і передбачає окремі визначені такими програмами умови кредитування.

Правовідносини щодо надання пільгових довготермінових кредитів молодій сім'ї на будівництво житла регулюються Законом України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» та Постановою КМУ № 584 від 29 травня 2001 року «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію і придбання житла)» (далі- Порядок), якою затверджено «Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім'ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» (далі Положення).

Згідно ст. 10 Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні», п. 30 Положення та п. 2.7 кредитного договору №214, сімї позивача були надані пільги в частині звільнення від сплати відсотків за користування кредитом, у звязку з тим, що мали одну дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до п. 6.6 кредитного договору №214, якщо позичальник втрачає право на пільги, передбачені п.п. 30, 31 Положення, він зобовязаний повідомти Фонд у місячний термін з моменту виникнення цих змін. Після чого здійснюються відповідні перерахунки розміру щоквартальних платежів, виходячи із залишку суми зобовязання, що існувала на дату предявлення документів, але не пізніше ніж на наступний день, що слідує за датою втрати прав на пільги.

22.09.2014 року позивач звернувся до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» із заявою щодо здійснення необхідного перерахунку, у звязку з виповненням його сину ОСОБА_3 16.09.2014 року 18 років, надавши копію свідоцтва про народження.

Отже, на підставі заяви позивача, з урахуванням того, що сину позивача виповнилось 18 років та він втратив стасус дитини (досяг повноліття), у сімї позивача було втрачено право на звільнення від сплати відсотків за користування кредитом та відповідачем було здійснено перерахунок розміру щоквартальних платежів, нараховані відсотки, виходячи із суми залишку зобовязань, що існувала на дату предявлення документів, але не пізніше ніж на наступний день, що слідує за датою втрати прав на пільги, а також стронами підписано та отримано розрахунок відсотків за користування кредитом, тому позивач погодився з усіма його умовами, прийняв їх до виконання та виконував.

Посилання позивача на те, що поняття «дитина» законодавцем не повязано з її віком, згідно Кодексу про шлюб та сімю України, в редакції, що діяла на час укладеня кредитного договору, тому не змінює умови надання пільг, що передбачені п. 30 Положення, суд вважає безпідставними, виходячи з того, що згідно ст. 1 Конвенції про права дитини, ст. 6 СК України, ст. 34 ЦК України, Закону України «Про громадянство України» та Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею 18 років (повноліття). Тому особи, які досягли 18-річного віку або набули повноліття відповідно до вимог закону, не мають статусу дитини.

Крім того, п. 6.2 кредитного договору встановлено, що у разі змін у зконодавстві щодо правовідносин, визначених в цьому договорі, інших випадках за погодженням сторін в кредитний договір вносяться відповідні зміни та доповнення шляхом оформлення додаткової угоди до кредитного договору, яка є невідємною частиною цього договору. На момент досягнення повноліття сина позивача змін в законодавстві щодо правовідносин, визначених в цьому договорі, не існувало та не передбачено конкретного переліку інших випадків коли необхідно укласти саме додаткову угоду до договору.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно дост. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із ч.1ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, суд приходить до висновку, що дії Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» щодо нарахування позивачу відсотків за користування кредитом є правомірними.

Посилання позивача на те, що він має право на отримання пільги, оскільки до п.30 Положення були внесені зміни Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року №245, суд вважає необґрунтованими, оскільки підстави для нарахування позивачу відсотків за користування кредитом виникли з 16.09.2014 року, тобто до внесення змін до п.30 Положення Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 року №245.

Згідно з ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного суду України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 №1-рп/99 передбачено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши ч.1 ст.58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що помякшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позивач не довів ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати по сплати судового збору віднести за рахунок позивача.

Крім того, представник відповідача надав до суду квитанції про сплату Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловму будівництву» судових витрат на правову допомогу юридичної консультації Заводського району м. Миколаєва у загальному розмірі 3200 грн. та витяг з договору №П-14 від 03.10.2018 року про надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_2

Відповідно до ст. 137 ЦПК України - витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Оскільки відповідачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відсутній розрахунок таких витрат, суд відмовляє в задовленні вимоги про відшкодування позивачем витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 76, 81 89, 263-265 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловму будівництву» про визнання перерахунку сум повернення кредиту незаконними та зобовязання провести перерахунок відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк та порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина

Повний текст рішення складено 04.03.2019 року.