Справа № 630/719/18
Провадження № 2/630/41/19
27 лютого 2019 року м. Люботин
Люботинський міський суд Харківської області у складі:
головуючого судді Малихіна О.О.,
за участю секретаря Косенко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Люботин Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 630/719/18 (провадження №2/630/41/19) за позовною заявою, поданою ОСОБА_1 - представником ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності на житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 31,10 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_4, що зареєстроване за нею на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою 18 жовтня 1986 року, зареєстрованого за реєстровим номером №3107, визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 157,00 кв.м., житловою площею 42,60 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 05 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, та визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок, загальною площею 157,00 кв.м., житловою площею 42,60 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, -
В обґрунтування заявленого позову представник позивача ОСОБА_1 вказувала, що 18 жовтня 1986 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був придбаний житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Потім в 1988 році подружжя ОСОБА_4 збудували за вказаною адресою новий житловий будинок, але право власності на нього вони не зареєстрували. Після смерті ОСОБА_4 спадщину у виді частини житлового будинку прийняли її чоловік ОСОБА_5 та донька ОСОБА_3, оскільки втупили в управління майном. А після смерті ОСОБА_5 спадщину у виді частини житлового будинку прийняла його донька ОСОБА_3, так як подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, але право власності на вказаний житловий будинок так і не оформила. В подальшому позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовилися про продаж вказаного жилого будинку, а так як правовстановлюючі документу у продавця були відсутні, то нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу не було можливим. Після досягнення усіх домовленостей ОСОБА_2 05 травня 2015 року сплатив обумовлену суму в розмірі 112000,00 грн., а продавець ОСОБА_3 написала про це відповідну розписку, внаслідок чого позивач отримав ключі від житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Так як позивач немає можливості нотаріально оформити договір купівлі-продажу житлового будинку, оскільки продавець є громадянкою Литовської Республіки та проживає за кордоном, він був змушений звернутися з позовом до суду.
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, але його представник ОСОБА_1 подала до суду письмову заяву, якій просила позов розглядати без її участі та участі позивача, а також вказувала, що позовні вимоги вона підтримує повністю та просить суд їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, але в судове засідання не з'явилася без поважних на то причин та відзив на позов не подавала. Тому суд розглядає справу за відсутністю відповідача, в заочному судовому засіданні.
В судовому засіданні встановлене наступне.
Спірним є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, житловою площею 42,60 кв.м., загальною площею 157,00 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Так відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківського району державної нотаріальної контори Бочарніковою Г.Є. 18 жовтня 1986 року, житловий будинок, житловою площею 31,10 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1, був придбаний ОСОБА_4 та зареєстрований за нею відповідно до довідки КП «Люботинське БТІ» №119-в від 12 листопада 2018 року.
В подальшому з метою поліпшення житлових умов ОСОБА_4 отримала дозвіл на проведення індивідуального будівництва житлового будинку на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією дозволу архітектора Харківського району Харківської області від 25 серпня 1987 року.
Як вбачається з копії технічного паспорту, виготовленого ФОП ОСОБА_8 на замовлення ОСОБА_2 станом на 2018 рік, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, були побудовані в 1989 році: житловий будинок літ. «Б-1», загальною площею 157,00 кв.м, житловою площею 42,60 кв.м, підсобною площею 39,50 кв.м., з підвалом літ. «бпд», та з ґанком літ. «б», а також вигрібна яма літ. «Я», огорожа 1-2.
Також відповідно до довідки-характеристики від 12 листопада 2018 року, яка додана до технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 31,10 кв.м., з надвірними будівлями: сарай літ. «Б», льох літ. «В», вбиральня літ. «Д» знесено, а житловий будинок літ. «Б-1» не є самочинним.
Станом на 1989 рік питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.
Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.
Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
Таким чином, з моменту завершення будівництва житлового будинку ОСОБА_4 набула статусу власника житлового будинку та вона набула право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1, був збудований та набутий ОСОБА_4 одноособово.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 виданого Люботинським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис про смерть №10.
Враховуючи, що ОСОБА_4 помела ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тобто в період дії Цивільного кодексу України 1963 року, суд вважає за доцільне керуватися нормами ЦК України в редакції 1963 року, так як відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відносно цивільних правовідносин, які виникли до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли та продовжують існувати після вступу його в силу. В зв'язку з тим, що вказані правовідносини виникли та продовжували існувати до 01 січня 2004 року, тобто до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, суд вважає за необхідне застосувати до правовідносин між сторонами по справі правові норми, передбачені Цивільним кодексом України в редакції 1963 року.
Згідно зі ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Тобто спадщина, яка складається з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Згідно ст. 549 ЦК УРСР (редакції 1963 року) визначається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та вчинив зазначені дії протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Спадкоємцем на відкриту після смерті ОСОБА_4 спадщину є її чоловік ОСОБА_5, що відповідає ст. 529 ЦК України, відповідно до вимог якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, той з подружжя котрий залишився, батьки померлого.
Згідно із повідомленням Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області №1514/02-14 від 12 грудня 2018 року, після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року до нотаріальної контори в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або про відмову від спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася, свідоцтва про право на спадщину за період з 1998 року по 2018 рік нікому не видавалися.
Факт родинних відносин між ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_5 підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_3, виданого Люботинським міським бюро ЗАГС 21 березня 1987 року.
Спадщину у виді житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_4 прийняв її чоловік ОСОБА_5, оскільки фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, та використовував житловий будинок для проживання.
ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_4, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції у Харківській області, актовий запис про смерть №466.
Відповідно до положень ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Спадкоємцем на відкриту спадщину, що складається із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_5 є його донька ОСОБА_3, що відповідає ст. 1261 ЦК України, відповідно до вимог якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, той з подружжя, який пережив спадкодавця, батьки померлого.
Згідно із повідомленням Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області №1514/02-14 від 12 грудня 2018 року, після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року до нотаріальної контори в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини звернулася донька спадкодавця ОСОБА_3, інших заяв щодо спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 не зареєстровано.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Спадщину у виді житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_5 прийняла його донька ОСОБА_3, оскільки подала заяву про прийняття спадщини.
Факт родинних відносин між спадкоємцем ОСОБА_3 та спадкодавцем ОСОБА_5 підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_5, виданого Комінтернівським районним бюро ЗАГС міста Воронежа РСФСР 13 жовтня 1964 року, копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_6, виданого Норильським міським бюро ЗАГС 19 лютого 1977 року, копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_7, виданого відділом запису актів цивільного стану адміністрації самоврядування Пренайського району Литовської республіки 30 березня 2011 року, та копією свідоцтва про зміну імені, прізвища, національності серія НОМЕР_8, виданого відділом запису актів цивільного стану адміністрації самоврядування Пренайського району Литовської республіки 30 березня 2011 року.
Таким чином суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 є єдиною спадкоємицею, яка прийняла після смерті свого батька ОСОБА_5 спадщину у виді житлового будинку з господарським будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а тому вона є власником вказаного житлового будинку та вона набула право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.
Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі 05 травня 2015 року був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 за продаж житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, грошові кошти в сумі 112000,00 грн.
На виконання укладеного договору ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 ключі та правовстановлюючі документи на житловий будинок, які до теперішнього часу знаходиться в розпорядженні позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній внутрішній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.
Свобода договору проявляється і при виборі сторонами способів забезпечення договірних зобов'язань, та вибір і застосування форм відповідальності та їх співвідношення при порушенні договору.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього.
З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким ч. 3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з ч. 2 ст. 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
З повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №0.184-1713/0/15-19 від 16 січня 2019, витребуваного на запит суду, вбачається, що в період з 01 травня 2015 року по 01 грудня 2018 року ОСОБА_3 приїздила до України лише один раз в період з 06 листопада 2018 року по 11 листопада 2018 року.
Таким чином, спірний житловий будинок до теперішнього часу залишається зареєстрованим на ім'я ОСОБА_4. Відповідач в свою чергу розпорядилася своїм нерухомим майном на власний розсуд, уклавши з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу в простій письмовій формі. З боку ОСОБА_2 були виконані всі умови угоди, він сплатив обумовлену вартість нерухомого майна та прийняв його у своє володіння, але ОСОБА_3, отримавши на свою користь всю суму грошей за нерухоме майно, ухилилася від нотаріального оформлення угоди.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 524, 525, 529, 549, ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 220, 349, 655, 657,1220,1261,1269 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 77, 263, 265, 280, 282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.
Припинити право власності на житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 31,10 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_4, що зареєстроване за нею на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою державною нотаріальною конторою 18 жовтня 1986 року, зареєстрованого за реєстровим номером №3107.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 157,00 кв.м., житловою площею 42,60 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладений 05 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.
Визнати за ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1, право власності на житловий будинок літ. «Б-1», загальною площею 157,00 кв.м., житловою площею 42,60 кв.м., з підвалом літ. «бпд», ґанком літ. «б», з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його складання мають право подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня вручення їм повного рішення суду.

На заочне рішення відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення до Люботинського міського суду Харківської області може бути подана письмова заява про його перегляд. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2019 року.

Суддя О. О. Малихін