Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 444/1767/16-ц

провадження № 61-14882св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Моторне (транспортне) страхове бюро України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) про стягнення суми страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що 18 травня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по автодорозі Львів-Рава-Руська у напрямку до м. Львова, при проїзді даної ділянки в районі 44 км, що поблизу с. Добросин Жовківського району Львівської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих травм помер на місці пригоди.

16 листопада 2015 року ТзОВ «Відшкодування» в особі Генерального директора Ганджат А. А. подало заяву до МТСБУ в інтересах позивача про виплату страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспорної пригоди.

01 квітня 2016 року відповідач направив на адресу ТзОВ «Відшкодування» лист, в якому міститься відмова у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на відсутність претензій позивача до водія ОСОБА_2 , про що зазначено у постанові про закриття кримінального провадження від 18 липня 2014 року. Таку відмову позивач вважала необґрунтованою та безпідставною.

Позивач просила стягнути з МТСБУ на її користь 14 616,00 грн моральної шкоди та 43 848,00 грн відшкодування на утримання.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з МТСБУ () на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 14 616,00 грн.

Стягнуто з МТСБУ () на користь ОСОБА_1 відшкодування на утримання в розмірі 43 848,00 грн.

Стягнуто з МТСБУ () 584,64 грн судового збору, який сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу МТСБУ задоволено частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2016 року в частині стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 43 848,00 грн на утримання скасоване та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні таких вимог.

В решті рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що на день смерті ОСОБА_3 (станом на 18 травня 2014 року), позивач ОСОБА_1 не мала права на страхове відшкодування в порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки на той час була працездатною, а пенсійне посвідчення отримала лише 01 вересня 2015 року (а.с. 7). Довідка Добросинської сільської ради № 1508 від 15 жовтня 2015 року вказує на те, що ОСОБА_3 до дня смерті підтримував матеріально сім`ю і не підтверджує факту перебування ОСОБА_1 на його утриманні (а.с. 10). Тому у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову щодо стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 43 848,00 грн відшкодування на утримання. В частині стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 14 616,00 грн рішення суду є законним та обґрунтованим. Добровільне відшкодування ОСОБА_2 коштів, понесених сім`єю ОСОБА_1 внаслідок смерті ОСОБА_3 , не є підставою для відмови у здійсненні страхової виплати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасуватиі залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 444/1767/16-ц і витребувано її з Жовківського районного суду Львівської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

06 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував той факт, що підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є невизнання майнових вимог, оскільки заподіяна шкода відшкодована винуватцем.

Апеляційний суд неправильно оцінив докази, подані позивачем, що підтверджують перебування її на утриманні в загиблого сина.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали заперечення (відзиву) на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 18 травня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по автодорозі Львів-Рава-Руська у напрямку до м. Львова, при проїзді ділянки в районі 44 км, що поблизу с. Добросин Жовківського району Львівської області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих травм помер на місці пригоди.

18 липня 2014 року закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення.

16 листопада 2015 року ТзОВ «Відшкодування» в особі Генерального директора Ганджат А. А. подало заяву до МТСБУ в інтересах позивача про виплату страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспорної пригоди.

01 квітня 2016 року відповідач направив лист на адресу ТзОВ «Відшкодування» в якому міститься відмова у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що ОСОБА_1 було відшкодовано у добровільному порядку усі понесені збитки.

Довідка Добросинської сільської ради № 1508 від 15 жовтня 2015 року вказує на те, що ОСОБА_3 до дня смерті підтримував матеріально сім`ю (а.с. 10).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із частиною четвертою статті 1166 ЦК України шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 23 Закону України«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

18 травня 2014 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих травм помер на місці пригоди.

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Згідно з пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик ( у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

На день смерті ОСОБА_3 (станом на 18 травня 2014 року), позивач ОСОБА_1 не мала права на страхове відшкодування в порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки, на той час, була працездатною, а пенсійне посвідчення отримала лише 01 вересня 2015 року (а.с. 7).

Довідка Добросинської сільської ради № 1508 від 15 жовтня 2015 року вказує на те, що ОСОБА_3 до дня смерті підтримував матеріально сім`ю і не підтверджує факту перебування ОСОБА_1 на його утриманні (а.с. 10).

Вказані фактичні обставини встановлені судами першої та апеляційної інстанції і Верховний Суд не вправі їх переоцінити, оскільки є судом права, а не факту.

Отже, Верховний Суд зазначає, що за даних обставин відсутні правові підстави для задоволення позову щодо стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 відшкодування на утримання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська