Провадження № 22-ц/801/223/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 рокуСправа № 127/22663/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2018 року, постановлене у складі судді Вохмінова О. С., дата складання повного тексту рішення 23 листопада 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, третя особа на стороні відповідача: Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, про стягнення шкоди, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, третя особа на стороні відповідача Управління пенсійного фонду України в м. Вінниці, про стягнення шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що позивач працював на посаді судді Могилів-Подільського міськрайонного суду з липня 1986 року. В березні 2004 року був призначений на посаду судді Апеляційного суду Вінницької області. Згідно Постанови Верховної Ради України від 16 липня 2015 року № 636-VІІІ звільнений з посади судді у відставку.

Відповідно до наказу від 03 серпня 2015 року № 76/2-07к по Апеляційному суду Вінницької області позивача було виведено із штату суддів Апеляційного суду Вінницької області з 03 серпня 2015 року.

На підставі постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року позивачеві було призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 04 серпня 2015 року в розмірі 90 % заробітку працюючого судді, без обмеження граничного розміру.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ в Податковий кодекс України були внесені зміни. Стаття 164 доповнена п.п. 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує 10 тисяч гривень на місяць, у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Після запровадження у законодавстві України з 01 липня 2014 року оподаткування пенсій, Верховна Рада України упродовж 2 років тричі вносила зміни. У зв`язку з внесенням вказаних змін до Податкового кодексу України із щомісячного довічного грошового утримання позивача було утримано 82 118,01 грн. податку з доходів фізичних осіб за період з серпня 2015 року по лютий 2018 року, згідно довідки управління ПФУ в м. Вінниці від 16 серпня 2018 року № 260/К-1.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення відповідно до вимог статті 152 Конституції України.

Таким чином, незаконне утримання коштів з довічного грошового утримання позивача у зв`язку з дією норм, які визнані неконституційними, мало місце з серпня 2015 року по лютий 2018 року. Сума недоотриманих коштів становить 82 118,01 грн.

Виходячи з наведеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, положень статей 22, 1175 ЦК України, статті 151 Конституції України, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 82 118,01 грн. майнової шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 82 118 грн. 01 коп. майнової шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Не погоджуючись із рішенням суду, Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суд скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що належним відповідачем у даній справі має бути державна Україна в особі Міністерства юстиції України. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тобто з 01 березня 2018 року. В свою чергу Управління ПФУ в м. Вінниці припинило здійснювати відрахування із призначеного позивачу довічного грошового утримання судді податку з доходу фізичних осіб, починаючи з дня ухвалення вказаного рішенням 01 березня 2018 року. А відтак, не можна вважати збитками грошові кошти, що не отриманні громадянином у зв`язку із їх утриманням у вигляді обов`язкових податків та зборів відповідно до положень чинного законодавства.

Окрім цього, положення статті 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується, а у випадку, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає до застосування. Механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнанні неконституційними будь-яким Законом не врегульований.

Судом першої інстанції безпідставно не залучено до участі у справі Державну казначейську службу України, чим фактично позбавлено останню захистити свої права та охоронювані законом інтереси.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 працював на посаді судді Апеляційного суду Вінницької області.

Згідно Постанови Верховної Ради України від 16 липня 2015 року № 636-VІІІ позивача звільнено з посади судді у відставку.

Відповідно до наказу від 03 серпня 2015 року № 76/2-07к по Апеляційному суду Вінницької області позивача було виведено із штату суддів Апеляційного суду Вінницької області з 03 серпня 2015 року.

На підставі постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2016 року у справі № 127/22184/15-а управління ПФУ в м. Вінниці було зобов`язано призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 04 серпня 2015 року щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% заробітку працюючого судді, без обмеження граничного розміру, з урахуванням довідки про суддівську винагороду та раніше виплаченої пенсії за віком.

16 серпня 2018 року управлінням ПФУ в м. Вінниці ОСОБА_1 видана довідка про щомісячний розмір нарахованого та виплаченого грошового утримання судді за період з серпня 2015 по лютий 2018 року, відповідно до якої сума сплаченого податку з доходу позивача за цей період складає 82 118,01 грн..

Внаслідок прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду ухвалено з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області майнової шкоди у сумі 82 118,01 грн., завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом; пункт 7 частини першої статті 4 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області майнової шкоди у сумі 82 118,01 грн. грн, завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Такого висновку колегія суддів дійшла також із урахуванням правової позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеної в постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 686/6775/18 (провадження № 61-42631сво18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Указане залишилося поза увагою суду першої інстанції, який, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до частини першої, другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Виходячи із наведеного, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил юрисдикції загальних судів, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Закриття провадження в даній цивільній справі не перешкоджає позивачу звернутись до суду за захистом прав, які він вважає порушеними, у порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтею 255, частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 377, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, третя особа на стороні відповідача: Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, про стягнення шкоди, - закрити.

Повідомити ОСОБА_1 про те, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота