ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2019 року м. Чернівці

справа № 724/1391/16-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Височанської Н.К., Кулянди М.І.

секретаря Ковальчук Н.О.

з участю представника Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» Бацей Тетяни Миколаївни, відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

учасники справи

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2019 року, головуючий у першій інстанції Гураль Л.Л.

встановила:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» у жовтні 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» зазначало, що між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту 6 листопада 2007 року CVHMGA, за яким Публічне акціонерне товариство комерційний

Справа №724/1391/16 Головуючий у 1 інстанції Гураль Л.Л.

Провадження №22-ц/822/700/19 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

банк «Приватбанк» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит в сумі 31100 доларів США на строку до 6 листопада 2027 року.

Забезпечено виконання зобов`язання договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 поруки від 6 листопада 2007 року CVHMGA/1, договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_4 поруки від 6 листопада 2007 року CVHMGA.

Посилаючись на невиконання зобов`язання та направлення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 2 вересня 2016 року вимоги про виконання зобов`язання, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 кредит в сумі 30291 долар США 23 центи солідарно.

ОСОБА_4 у грудні 2016 року звернувся до суду з зустрічним позовом до публічного акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 про припинення договору поруки.

Зазначав, що відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_4 вчинено договір поруки від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду від 30 травня 2011 року до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Також публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №2 від 28 березня 2013 року до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Крім того, публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №3 від 25 листопада 2014 року до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Посилався на те, що публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 додатковими угодами внесено зміни до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA, збільшено розмір кредиту, процентної ставки, якими збільшено обсяг відповідальності, без згоди поручителя ОСОБА_4

Просив визнати договір між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_4 поруки від 6 листопада 2007 року №CVHMGA припиненим.

Об`єднано позови в одне провадження ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 січня 2017 року.

ОСОБА_2 у лютому 2017 року звернулася до суду з зустрічним позовом до публічного акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 про припинення договору поруки.

Зазначала, що відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 вчинено договір поруки від 6 листопада 2007 року №CVHMGA/1.

Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду від 30 травня 2011 року до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Також публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №2 від 28 березня 2013 року до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Крім того, публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №3 від 25 листопада 2014 року до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Посилалася на те, що публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 додатковими угодами внесено зміни до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA, збільшено розмір кредиту, процентної ставки, якими збільшено обсяг відповідальності, без згоди поручителя ОСОБА_2

Просила визнати договір між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 поруки від 6 листопада 2007 року №CVHMGA/1 припиненим.

ОСОБА_1 у лютому 2017 року звернувся до суду з зустрічним позовом до публічного акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним.

Зазначав, що між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Посилався на те, що перед укладенням правочину Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» не надано інформації про сукупну вартість кредиту, графіку платежів, чим введено в оману з приводу кредитної послуги.

Також Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» не надано позичальнику застережень щодо можливих чи очікуваних змін курсу національної валюти по відношенню до валюти договору.

Зазначав про несправедливість умов пунктів 2.3.1, 2.3.3, 2.3.8, 2.3.9, 3.10, 7.1, 7.5 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Просив визнати договір між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 договір кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA недійсним.

Об`єднано позови в одне провадження ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 8 лютого 2017 року.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2019 року позов Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA кредит в сумі 26025 доларів США 19 центів.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 про припинення договору поруки задоволено, визнано поруку ОСОБА_4 за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_4 поруки від 6 листопада 2007 року №CVHMGA припиненою.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 про припинення договору поруки задоволено, визнано поруку ОСОБА_2 за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 поруки від 6 листопада 2007 року №CVHMGA/1 припиненою.

У зустрічному позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA кредиту в сумі 26025 доларів США 19 центів, відмови у зустрічному позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним задовольнити.

Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, збільшення розміру кредиту, процентної ставки, страхових платежів, заборгованості за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Висновок судово-економічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 7 вересня 2018 року №4609 є неповним, суперечить іншим матеріалам справи.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про недоведеність введення ОСОБА_1 в оману спростовується висновком судово-економічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 7 вересня 2018 року №4609 щодо здійснення Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» неправомірного нарахування та списання коштів.

Посилається на несправедливість умов договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA щодо сплати комісії, винагороди за проведення моніторингу, процентів за дострокове погашення кредиту.

Вказує на початок перебігу строку позовної давності з дати вчинення публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 додаткової угоди №3 від 25 листопада 2014 року до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

У відзиві на апеляційну скаргу Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

ОСОБА_1 рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2019 року в частині визнання поруки ОСОБА_4 за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_4 поруки від 6 листопада 2007 року №CVHMGA припиненою, визнання поруки ОСОБА_2 за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 поруки від 6 листопада 2007 року №CVHMGA/1 припиненою не оскаржується.

Задовольняючи позов Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів частково, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.509, ч.1 ст.525, ч.1 ст.526, ч.1 ст.530, ч.2 ст.1050 ЦК України та вважав, що підлягає захисту право Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на стягнення з ОСОБА_1 за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA кредиту в сумі 26025 доларів США 19 центів.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на доведеність надання Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» кредиту ОСОБА_1

Мотивовано висновки суду першої інстанції виписками з особового рахунку ОСОБА_1 , які згідно п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 4 липня 2018 року №75, є належними доказами заборгованості, вчиненням Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 додаткової угоди від 30 травня 2011 року, додаткової угоди №2 від 28 березня 2013 року, додаткової угоди №3 від 25 листопада 2014 року, якими визначено розмір кредиту, висновком судово-економічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 7 вересня 2018 року №4609.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_4 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 про припинення договору поруки та зустрічний позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 про припинення договору поруки, суд першої інстанції послався на правила ч.1 ст.526, ч.1 ст.553, ч.1,2 ст.554, ч.1 ст.549 ЦК України та вважав встановленим, що публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 додатковою угодою від 30 травня 2011 року, додатковою угодою від 28 березня 2013 року №2, додатковою угодою від 25 листопада 2014 року №3 внесено зміни до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA, збільшено розмір кредиту, процентної ставки, якими збільшено обсяг відповідальності, без згоди поручителя ОСОБА_2

Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції керувався положенням ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.626, ч.1 ст.627, ч.1 ст.628, ч.1 ст.638 ЦК України, ч.1, 2, 4, 5 ст.11, ч.5 ст.18, ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживіч» та дійшов висновку про недоведеність не надання Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» перед вчиненням договору ОСОБА_1 інформації про сукупну вартість кредиту, графіку платежів, введення в оману з приводу кредитної послуги, несправедливості пунктів 2.3.1, 2.3.3, 2.3.8, 2.3.9, 3.10, 7.5 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 перед укладенням договору був обізнаний про умови кредитування, вартість кредиту. Будь-яких застережень до договору ОСОБА_1 не зазначав, із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення положень договору до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» не звертався, договір виконав частково.

Водночас суд першої інстанції зазначив про наявність підстав для визнання договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA в частині пункту 7.1 договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розміру 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 договору недійсним.

Разом з тим суд першої інстанції пославшись на правила ч.1 ст.257, ч.1 ст.261, ч.3, 4 ст.267 ЦК України дійшов висновку про пропуск ОСОБА_1 позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», є підставою для відмови у задоволенні позову.

Мотивовано висновки суду першої інстанції тим, що ОСОБА_1 обізнаний із змістом договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою про визнання правочину недійсним почався з 6 листопада 2007 року.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2019 року наведеним вимогам не відповідає в частині.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1 тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA недійсним.

Підставою позову, тобто обставинами, якими ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги, зазначав ненадання інформації про сукупну вартість кредиту, графіку платежів, застережень щодо можливих чи очікуваних змін курсу національної валюти по відношенню до валюти договору, введення в оману з приводу кредитної послуги, несправедливість умов пунктів 2.3.1, 2.3.3, 2.3.8, 2.3.9, 3.10, 7.1, 7.5 договору.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Встановлено, що між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 вчинено договір кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду від 30 травня 2011 року до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Також публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №2 від 28 березня 2013 року до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Крім того, публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №3 від 25 листопада 2014 року до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На підставі ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Пунктом 2.1 Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808, на банки покладається обов`язок надання споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту та зобов`язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

За змістом ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповдіно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно абзацу 2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За змістом п.6.5 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.6.2, 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки.

Відповідно до п.7.1. договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 06 листопада 2007 року по 06 листопада 2027 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 25000,00 доларів США на споживчі цілі, а також в сумі 6100,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.10. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного договору (а.с.16-18, том 1).

Періодом сплати слід вважати період з «01» по «05» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 311,34 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Наведеним спростовуються доводи ОСОБА_1 про те, що на час укладання договору у ОСОБА_1 була відсутня інформація щодо сукупної вартості кредиту, а також про те, що цей договір укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики.

Висновки судово-економічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 7 вересня 2018 року №4609 про здійснення Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» неправомірного нарахування та списання коштів не дають підстав для висновку, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину існували саме на момент вчинення публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 договору кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щодня. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, питання незмінності курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено.

Таким чином, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони взяли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Тобто ОСОБА_1 під час укладення публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 договору кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA розумів природу кредитного договору та усвідомлював відповідальність про настання валютних ризиків.

У такому разі суд першої інстанції правильно не прийнято до уваги доводи ОСОБА_1 про не надання Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» застереження щодо можливих чи очікуваних змін курсу національної валюти по відношенню до валюти договору

На підставі ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Частиною 6 наведеної норми встановлено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80цс13) за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Разом з тим несправедливість умов договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA останній не пов`язував із порушенням принципу добросовісності, істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків сторін, завданням шкоди споживачеві.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо висновку суду першої інстанції про недоведеність несправедливості пунктів 2.3.1, 2.3.3, 2.3.8, 2.3.9, 3.10, 7.5 договору.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1 , на які є посилання в апеляційній скарзі, про наявність підстав для визнання договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA в частині пункту 7.1 договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розміру 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 договору недійсним.

Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» у запереченнях заявлено про застосування строку позовної давності до зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним (а.с.184-187 т.1).

Відповідно п.2.1 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов`язково має бути зазначене в протоколі судового засідання.

На підставі ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п.11 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до абз.1.2 п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

ОСОБА_1 є стороною договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA, тобто обізнаний щодо змісту договору з моменту вчинення.

Враховуючи те, що порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» було допущено у момент укладення правочину, то саме в цей момент ОСОБА_1 повинен був знати про те, що його права порушені.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 910/9452/17.

Тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогою ОСОБА_1 про визнання договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA недійсними почався 6 листопада 2007 року.

За таких обставин ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у лютому 2017 року за спливом строку позовної давності.

Не можна погодитися з доводами Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо початку перебігу строку позовної давності з дати вчинення публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 додаткову угоду №3 від 25 листопада 2014 року до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Так, позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Додаткова угода між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 від 25 листопада 2014 року №3 до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA не може бути підставою для переривання позовної давності за вимогою про визнання недійсним договору.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, на збільшення розміру кредиту, процентної ставки, страхових платежів, заборгованості за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA.

Пунктом 2 додаткової угоди між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 від 30 травня 2011 року до кредитного договору CVHMGA від 06 листопада 2011 року визначено, що у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 3667,38 доларів США.

Пункт 8.1 кредитного договору викладено у наступній редакції: «Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу з 06 листопада 2007 року по 07 листопада 2027 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 25000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 14523,89 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків в розмірі 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3% у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 Договору. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток №1), який викладено в новій редакції та є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди.

За змістом п.6 у разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород зазначених у договорі, сторони узгодили сплату неустойки в розмірі 100% розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом, в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених оговором. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток №1), який викладено в новій редакції та є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди.

На підставі пункту 2 додаткової угоди між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 від 28 березня 2013 року №2 до кредитного договору CVHMGA від 06 листопада 2011 року передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5242,45 доларів США.

Пункт 7.1 кредитного договору, викладено у наступні редакції: «Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу з 06 листопада 2007 року по 07 листопада 2027 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 30297,51 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 11397,51 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків в розмірі 13,084 % річних на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця. Погашення здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з 28 березня 2013 року. Позичальник повинен надавати Банку щомісячний платіж в сумі 478,15 доларів США для погашення заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Відповідно до п.7 у разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород зазначених у договорі, сторони узгодили сплату неустойки в розмірі 100% розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом, в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток №1), який викладено в новій редакції та є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди

На підставі пункту 2 додаткової угоди між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 від 25 листопада 2014 року №3 до кредитного договору CVHMGA від 06 листопада 2011 року у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5427,06 доларів США.

Пункт 7.1. кредитного договору викладено у наступні редакції: «Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу з 06 листопада 2007 року по 07 листопада 2027 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 30297,51 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 11397,51 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків в розмірі 13,084 % річних на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця. Погашення здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з 25 листопада 2014 року. Позичальник повинен надавати Банку щомісячний платіж в сумі 473,44 доларів США для погашення заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток №1), який викладено в новій редакції та є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди.

Пунктом 7 передбачено, що у разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород зазначених у договорі, сторони узгодили сплату неустойки в розмірі 100% розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом, в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток №1), який викладено в новій редакції та є невід`ємною частиною цієї Додаткової угоди.

На підставі ч.1 ст.204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У матеріалах справи відсутні відомості щодо оспорення наведених правочинів.

Ураховуючи викладене наведеними додатковими угодами підтверджується факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, ознайомлення з графіком погашення кредиту і відсотків, визнавання розміру кредиту.

За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Судом першої інстанції встановлено невиконання ОСОБА_1 умов договору між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року CVHMGA.

Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається направлення Акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» ОСОБА_1 вимоги про виконання зобов`язання 2 вересня 2016 року.

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року CVHMGA не виконано зобов`язання з повернення кредиту в сумі 30293 долари США 23 центи.

Разом з тим з розрахунку заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року CVHMGA вбачається направлення банком на погашення кредиту грошових коштів в сумі 6356 доларів США 43 центів.

Отже, ОСОБА_1 не виконано зобов`язання з сплати кредиту в сумі 23941 долар США 08 центів ( 30297 доларів США 51 цент - 6356 доларів США 43 центи.

Висновки суду першої інстанції про визначення розміру заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року CVHMGA за кредитом в сумі 26025 доларів США 19 центів на підставі висновків судово-економічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 7 вересня 2018 року №4609 грунтуються на припущеннях.

За змістом судово-економічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 7 вересня 2018 року №4609 не зроблено висновку про розмір заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року CVHMGA, в тому числі за кредитом.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2019 року підлягає зміні в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA кредит в сумі 26025 доларів США 19 центів з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Згідно частин 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Постановою Чернівецького апеляційного суду змінено рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA кредит в сумі 26025 доларів США 19 центів.

Черівнкецьким апеляційним судом позов Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено на 79 %.

Встановлено, що Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» сплачено судовий збір при поданні позовної заяви в сумі 12091,54 грн. за платіжним дорученням Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» від 23 вересня 2016 року

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 16004,69 грн. за квитанціями Публічного акціонерного товариства «Ошадбанк» №107 від 20 червня 2019 року та №81 від 03 червня 2019 року.

Отже, підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судові витрати в сумі 9555 грн. 94 коп., з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3356 грн. 18 коп.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 18 квітня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» грошових коштів в сумі 26025 доларів США 19 центів змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» за договором між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 6 листопада 2007 року №CVHMGA кредит в сумі 23941 долар США 08 центів.

В решті залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судові витрати в сумі 9555 грн. 94 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3356 грн. 18 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 28 вересня 2019 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді Н.К. Височанська

М.І. Кулянда