Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 415/4462/18
Провадження № 22-ц/810/504/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І.О.,

суддів Карташова О.Ю., Яреська А.В.,

за участю секретаря Онопрієнка А.Є.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2,

представник позивача ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4,

представник відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 липня 2018 року, ухвалене у складі судді Фастовця В.М. 13.07.2018 року в м.Лисичанську Луганської області

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних, інфляційних витрат у зв'язку з невиконанням рішення суду

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 10.07.2014 року Лисичанським міським судом Луганської області ухвалено рішення по справі № 415/2724/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи - КС «Надія», КС «Компаньон» про стягнення суми боргу, яким позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 15316,35,35 грн. 02.09.2014 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 44583685 про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача грошових коштів в сумі 15316,35,35 грн. До теперішнього часу боржником зобов'язання згідно виконавчого документу не виконується, жодних виплат по заборгованості стягувачу не надходило. Станом на 08.06.2018 року борг складає 15316,35,35 грн. Позивач вважає, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, у зв'язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 рішення суду, має право на отримання від відповідача 3% річних та інфляційних витрат з дня ухвалення рішення, а саме з 10.07.2014 року по 08.06.2018 року включно, що становить 1430 днів. Просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3% річних та інфляційні витрати на загальну суму 14941,61 грн., моральну шкоду у сумі 2000 грн. та судові витрати в сумі 704,80 грн.

У подальшому, 11.07.2018 року позивач ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та просив суд позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн. залишити без розгляду.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 13.07.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди у зв'язку з невиконанням рішення суду в розмірі 2000 грн. залишені без розгляду.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 13 липня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат у зв'язку з невиконанням рішення суду задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_4 3 % річних та інфляційних витрат на загальну суму 14941,61 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано правомірністю застосування до спірних правовідносин положень ст.625 ЦК України у зв'язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 10.07.2014 року та достатністю та переконливістю наданих позивачем доказів щодо невиконання ОСОБА_4 зобов'язань та правильністю наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних витрат, який судом першої інстанції було перевірено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13.07.2018 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що скаржник вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

ОСОБА_4 визнає, що дійсно 10.07.2014 року рішенням Лисичанського міського суду Луганської області з неї на користь ОСОБА_2 стягнуті грошові кошти в сумі 15316,35 грн., але ці кошти відповідач ще раніше сплатила ОСОБА_2, але, на жаль, у ОСОБА_4 не залишилось письмових доказів повернення боргу, тому вона й не оскаржувала це рішення. Але ОСОБА_2 знову звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_4 3% річних та інфляційних витрат у зв'язку з невиконанням судового рішення, а суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин і повністю проігнорував вимоги ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та можливо забув про Розпорядження КМУ від 02.12.2015року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», згідно п.8.ч.1 якого, до переліку входить і м.Лисичанськ, тобто на громадян України - жителів даного міста, розповсюджуються вимоги ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо заборони нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року, що і стало причиною прийняття незаконного рішення.

Також скаржник вважає, що суд не прийняв до уваги неправильне зазначення позивачем у позовній заяві поштового індексу відповідача, чим грубо порушив вимоги ст.175 ЦПК України, а в порушення вимог Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 09.04.2015 року та рішення 6-ї сесії Лисичанської міської ради про перелік перейменувань вулиць, провулків, проспекту, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму, який у позовній заяві вказав назву вже неіснуючої вулиці, як адресу місця проживання ОСОБА_4, що суд залишив поза увагою та безпідставно відкрив провадження у справі.

Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції у порушення вимог ст.223 ЦПК України розглянув справу за відсутності ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_2 є працівником Лисичанського міського суду Луганської області, займає посаду судового розпорядника, суд повинен був заявити самовідвід і у судді Фастовця В.М. були підстави заявити самовідвід, так як інші судді даного суду цивільні справи не розглядають з об'єктивних причин.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що скаржник вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

Скаржник визнає, що дійсно 10.07.2014 року рішенням Лисичанського міського суду Луганської області з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуті грошові кошти в сумі 15316,35 грн., але ці кошти відповідач ще раніше сплатила ОСОБА_2, але, на жаль, у ОСОБА_4 не залишилось письмових доказів повернення боргу, тому вона й не оскаржувала це рішення. Але ОСОБА_2 знову звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_4 3% річних та інфляційних витрат у зв'язку з невиконанням судового рішення.

Позивач ОСОБА_2 скористався своїм правом щодо надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4, в якому зазначив, що жодної частки боргу за рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 10.07.2014року відповідачем сплачено не було. Помилково невірно вказаний індекс за місцем проживання позивача ніяким чином не впливає і не вплинув на розгляд справи у порядку спрощеного провадження, зазначений індекс 93100 є загальноміським індексом м.Лисичанська, також не вплинуло на рішення суду і стара назва вулиці відповідача і ніямим чином не вплинуло на можливість відповідача отримувати поштову кореспонденцію, оскільки географічно, на місцевості, розташування вулиці відповідача не змінилось та працівники Укрпошти доставляють пошту і за старими назвами вулиць. Справа була розглянута в порядку спрощеного провадження, без участі сторін, яке виключає необхідність направлення учасникам справи судових повісток. Будь-яких підстав для заявлення головуючим суддею про самовідвід не було. Позивач є працівником апарату суду, у той час як суддя здійснює правосуддя, а те, що позивач та головуючий суддя лише працюють в одній установі не є підставою для відводу судді та тим більше всього складу Лисичанського міського суду. Щодо наявності підстав для застосування положень ст.625 ЦК України позивач послався на висновки з цього питання Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду. Просив апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Скаржник ОСОБА_4, яку було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, заяви щодо відкладення розгляду справи від останньої на адресу суду не надходило.

Справу розглянуто, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України без участі скаржника ОСОБА_4, за участю представника ОСОБА_4 - адвоката Приходька Є.В., позивача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 10.07.2014 року заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15072,75 грн.

З листа Лисичанського ВДВС ГТУЮ у Луганській області вбачається, що у відділі на примусовому виконанні перебуває ВП № 44583685 за виконавчим листом № 2/415/1301/14 від 21.08.2014 р., виданим Лисичанським міським судом про стягнення боргу з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в сумі 15316,35 грн. На даний час зобов'язання боржником не виконане, жодних виплат стягувачу не надходило.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи.

На підставі зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що надані позивачем докази достатні та переконливі щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3% річних та інфляційних витрат за період невиконання ОСОБА_4 рішення Лисичанського міського суду Луганської області 10.07.2014 року.

Щодо строку прострочення зобов'язання та розрахунку 3% річних, інфляційних витрат та загальної суми стягнення судом першої інстанції визначено такий період та підраховано як загальну суму стягнення так і складові такого стягнення із застосуванням відповідних формул, індексів інфляції, суми заборгованості та кількості прострочених днів невиконання рішення суду.

Між тим, апеляційний суд, розглядаючи справу відповідно до вимог ст.367 ЦПК України у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне перевірити правильність рішення не в повному обсязі, а тільки в оскарженій ОСОБА_4 частині.

Про необхідність вчинення апеляційним судом таких дій свідчить також роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», зроблені в п.15 постанови про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Визначений судом першої інстанції порядок розрахунків трьох відсотків річних , інфляційних витрат та, відповідно, самого розрахунку щодо суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 останньою не оскаржувались та відповідних заперечень щодо правильності розрахунку апеляційна скарга не містить.

Таким чином, перевіряючи правильність рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині колегія суддів щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах судового рішення висновків не надає.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, всі докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює щодо наявності підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача 3% річних та інфляційних витрат за період невиконання рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За доводами апеляційної скарги скаржник вважає, що у даному випадку 3% річних та інфляційні витрати є пенею або штрафом, а тому суд першої інстанції не мав права застосовувати ці штрафні санкції до відповідача, оскільки, відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» з урахуванням Розпорядження КМУ від 02.12.2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» на громадян України - жителів у даному випадку м.Лисичанська, з 14.04.2014 року діє заборона щодо нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним доводом та вважає його таким, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права.

Відповідно до Цивільного кодексу України штраф та пеня є видом цивільно-правової відповідальності - неустойкою, а також засобом забезпечення виконання зобов'язань.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, у той час як нарахування 3% річних та інфляційних витрат, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Судова практика з цього питання свідчить про наявність усталеної практики щодо нарахування 3% річних та інфляційних витрат, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України, у тому числі як правові позиції Верховного Суду України так і висновки Верховного суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 Велика Палата дійшла висновку про те, що наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачена заборона саме нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань та не містить заборони на нарахування відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо сплати боргу відповідачем у період 2008-2013 року, за доводами апеляційної скарги ОСОБА_4 та письмових пояснень до апеляційної скарги представника відповідача.

Як вірно встановлено судом першої інстанції рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 10.07.2014 року було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 15316,35 грн. Зазначене рішення набуло чинності.

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Лисичанського міського управління юстиції від 02.09.2014 року відкрито провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2/415/1301/14, виданого Лисичанським міським судом Луганської області 21.08.2014 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 15316,35 грн., а.с. 7.

Відповідно до інформації Лисичанського ВДВС ГТУЮ у Луганській області, викладеній у листі № 16793/16.6-41 від 08.06.2018 року у відділі на примусовому виконанні перебуває ВП № 44583685 за виконавчим листом № 2/415/1301/14 від 21.08.2014 р., виданим Лисичанським міським судом про стягнення боргу з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 в сумі 15316,35 грн. На теперішній час боржником зобов'язання згідно виконавчого документа не виконується, жодних проплат по сплаті заборгованості стягувачу не надходило. Борг станом на 08.06.2018 року становить 15316,35 грн., а.с. 8.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Також, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд першої інстанції не мав підстав брати до уваги посилання ОСОБА_4 на те, що вона борг ОСОБА_2 сплатила ще до ухвалення рішення Лисичанським міським судом 10.07.2014 року, оскільки зазначене твердження спростовується рішенням, що набрало законної сили, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15316,35 грн. та наявним виконавчим провадженням, а тому доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги сплату нею боргу, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Крім того колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що ОСОБА_4, посилаючись на сплату боргу, у апеляційній скарзі зазначила, що у неї нажаль, не залишилось письмових доказів виконання грошового зобов'язання, тому вона не оскаржувала рішення Лисичанського міського суду від 10.07.2014 року, а.с. 24.

Щодо порушень норм процесуального законодавства за доводами апеляційної скарги.

Доводи скаржника про те, що суддя Фастовець В.М. мав заявити самовідвід з тих підстав, що позивач є робітником Лисичанського міського суду колегія суддів вважає безпідставними.

Підстави для самовідводу судді передбачені положеннями ст.ст. 36, 37 ЦПК України.

Колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_2 дійсно є працівником апарату Лисичанського міського суду та не знаходиться у підпорядкуванні судді Фастовця В.М., а тому зазначена обставина, у відповідності до ст.ст. 36, 37 ЦПК України не може бути достатньою підставою для самовідводу судді.

Інших будь-яких підстав для самовідводу судді скаржником не заявлено, також апеляційна скарга не містить інших обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об'єктивності судді Фастовця В.М. як під час розгляду справи так і при ухваленні судового рішення.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не мав підстав та права розглядати справу без участі відповідача ОСОБА_4, без її належного повідомлення.

Дійсно, відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 15.06.2018 року суд першої інстанції, керуючись п.1. ч.1 ст.274 ЦПК України, постановив розглядати справу в порядку спрощеного провадження, при цьому всі питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції, відповідно до ч.1 ст.277 ЦПК України були вирішені в ухвалі про відкриття провадження, а.с. 12.

Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше…

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дана справа є малозначною, так як була призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а тому не можна вважати розгляд судом першої інстанції цієї справи без повідомлення сторін, порушенням норм процесуального права.

Щодо неправильного зазначення позивачем у позовній заяві як адреси місця проживання ОСОБА_4, поштового індексу та вулиці за старим найменуванням, без врахування вимог Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 09.04.2015 року та рішення 6-ї сесії Лисичанської міської ради про перелік перейменувань вулиць, провулків, проспекту, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму, що, на думку скаржника, виключало можливість відкриття провадження у справі та у подальшому є підставою для скасування рішення.

Скаржником та її представником не спростовані доводи позивача та його представника про те, що зазначений у позовній заяві індекс є індексом м.Лисичанська і зазначення позивачем старого найменування вулиці відповідача не перешкоджало доставці поштових відправлень за потрібною і відповідною адресою.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у тому числі й несвоєчасне внесення судом рішення до АСДС, на які посилається скаржник, як на підставу скасування рішення, колегія суддів відхиляє з тих підстав, що відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегією суддів, за доводами апеляційної скарги, не встановлено таких порушень норм процесуального права судом першої інстанції, що призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для скасування рішення в оскаржуваній частині за доводами, викладеними у апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 липня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних, інфляційних витрат у зв'язку з невиконанням рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25.02.2019 року.

Головуючий І.О. Дронська

Судді О.Ю. Карташов

А.В. Яресько