Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 643/19549/15-ц

провадження № 61-17159св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова у складі судді Поліщук Т. В. від 18 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М., від 15 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, повернення суми депозитного вкладу і стягнення грошових сум та витрат.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 29 січня 2014 року між відповідачем та ОСОБА_2 укладено договір № SAMDNWFD900. За умовами договору ОСОБА_2 внесла на депозитний рахунок грошові кошти у сумі 263 300 грн. 30 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до відповідача з листом, в якому просила повернути кошти, внесені на депозитний рахунок відповідно до умов зазначеного договору. 30 липня 2014 року між ОСОБА_2 (первісний кредитор) та ОСОБА_3 ( прізвище ОСОБА_1 після одруження) (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги до відповідача за договором № SAMDNWFD900. Про укладення зазначеного договору ОСОБА_2 повідомила відповідача листом від 30 липня 2014 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2016 рок з відповідача стягнуто суму вкладу, яка становила 263 300,00 грн. та відсотки за період з 30 січня 2014 по 29 квітня 2014 у розмірі 11 036,96 грн. Стягнуті за рішенням суду кошти 07 жовтня 2015 року зараховані на банківський рахунок позивача. Вказувала, що за час невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, грошові кошти (вклад) істотно знецінився, тому посилаючись на приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України) та частини 5 статті 1061 ЦК України просила стягнути з відповідача 3% річних у сумі 9 889,98 грн, інфляційні втрати у сумі 153 291,68 грн та відсотки за договором банківського вкладу у сумі 63 523,83 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 226 705,49 грн, що складаються: 3% річних 9 889,98 грн, інфляційні втрати 15 3291,68 грн, відсотки за депозитом 63 523,83 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач своєчасно не виконав грошове зобов`язання та грошові кошти відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту) не повернув, а тому, відповідно до вимог статті 625 ЦК України, має сплатити на користь позивача (як особи, якій перейшло права вимоги) 3% річних та інфляційні втрати за час прострочення. Крім того, виходячи з положень частини 5 статті 1061 ЦК України, суд вказав, що законними та обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» процентів за договором банківського вкладу за період до виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, в частині стягнення на користь ОСОБА_1 відсотків за депозитом змінено, зменшено їх суму. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи заочне рішення в частині зменшення суми процентів за договором вкладу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача процентів за договором банківського кладу, вказавши, що умовами договору між сторонами не передбачено розмір процентів, належних до сплати вкладнику банку у разі несвоєчасного виконання останнім обов`язку щодо повернення вкладу. Проте, пославшись на положення статті 1070 ЦК України, пункти 6, 11, 12, 24 договору, дійшов висновку, що вказаним договором встановлено проценти по ставці 17% річних, які нараховуються (сплачуються) лише за повні періоди, що передували заяві вкладника про намір розірвати договір. Зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що з банку на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню проценти за користування вкладом за процентною ставкою 17%, тобто ставкою для строкових депозитів. При цьому суд не застосував норму статті 1070 ЦК України, не взявши до уваги, що з банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу, пославшись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року в справі № 6-272цс16.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, ухвалити рішення про відмову в задоволені позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди безпідставно не застосували положення статті 1070 ЦК України, стягуючи проценти за користування вкладом. Судами не з`ясовано, чи існує між сторонами прострочене зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини. Вказує, що до правовідносин, які виникли з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть засовуватися норми, що передбачені статтею 625 ЦК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2017 року від ОСОБА_1 надійшли письмові заперечення ( відзив) на касаційну скаргу, у яких вона вказувала, що суди першої та апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувані рішення, правильно застосували норми матеріального та процесуального права. Просила залишити без задоволення касаційну скаргу, а рішення суду першої інстанції у незмінній частині та рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, зупинено виконання заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 січня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір №SAMDNWFD900, відповідно до умов якого ОСОБА_2 внесла на депозитний рахунок 263 300,00 грн. строком на 3 місяці (до 29 квітня 2014 року) під 17 % річних.

По закінченню строку вкладу, тобто 29 квітня 2014 року ОСОБА_2 не звернулась до банку із заявою про його повернення, у зв`язку з чим, в силу вимог пункту 6 договору, він був автоматично продовжений ще на один строк.

30 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до відповідача з листом, в якому просила достроково розірвати договір банківського вкладу та повернути їй грошові кошти в сумі 263 300,00 грн. Відповідач зазначений лист отримав 04 червня 2014 року.

30 липня 2014 року між ОСОБА_2 (Первісний кредитор) та ОСОБА_3 (Новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги.

Згідно з пунктом 1.1 договору про відступлення права вимоги Первісний кредитор передає Новому кредиторові, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором від 29 січня 2014 року № SAMDNWFD900, укладеним між Первісним кредитором та ПАТ КБ «ПриватБанк».

30 липня 2014 року ОСОБА_2 направила відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги. Відповідач отримав зазначене повідомлення 04 серпня 2014 року.

До позивача ОСОБА_2 перейшло право вимоги за договором від 29 січня 2014 року № SAMDNWFD900, про що відповідач був повідомлений в письмовій формі.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу, яке набрало законної сили, встановлено факт переходу права вимоги від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення суми вкладу та нарахованих відсотків.

Вказаним рішенням з відповідача стягнуто суму вкладу, яка становить 263 300,00 грн та відсотки за період з 30 січня 2014 року по 29 квітня 2014 року в розмірі 11 036,96 грн.

25 квітня 2015 року ОСОБА_3 уклала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_3

07 жовтня 2015 року стягнуті за рішенням суду кошти у сумі 274 336,96 грн зараховані на банківський рахунок позивача, що підтверджується копією виписки з банківського рахунку позивача.

Пунктом 9 договору № SAMDNWFD900 визначено, що вкладник має право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору.

Згідно з пунктом 2.2.1.35 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» визначено, що вкладник має право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківські дні до дати розірвання договору.

За змістом пунтку 4 договору № SAMDNWFD900 дія договору припиняється з виплатою вкладнику всієї суми вкладу разом з відсотками належних відповідно з умовами договору.

Процентна ставка ПАТ КБ «Приватбанк» за вкладом на вимогу становить 3% річних.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав, що передбачено частиною п`ятою статті 1061 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом, висновок про що зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1891цс15.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 в справі № 686/21962/15-ц.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 процентів за договором банківського вкладу, суд першої інстанції, з доводами якого в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про застосування положень частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України до спірних правовідносинах. Однак дійшов помилкового висновку про стягнення процентів у розмірі, встановленому договором по процентній ставці 17% річних, тобто за строковою ставкою депозитів, про що у своєму рішенні правильно зазначив суд апеляційної інстанції, застосував положення статті 1070 ЦК України, змінив у цій частині судове рішення суду першої інстанції. З огляду на це, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про перерахунок процентів, що підлягають стягненню на користь позивача, за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується Банком за вкладом на вимогу, обґрунтовано змінивши рішення в частині розміру процентів за банківським вкладом, що підлягають стягненню з відповідача.

Також суд першої інстанції, з доводами якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач своєчасно не виконав грошове зобов`язання та грошові кошти, відповідно до умов договору банківського вкладу, не повернув, а тому, відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України має сплатити на користь позивача ( як особі, якій перейшло право вимоги) три відсотки річних та інфляційні витрати за час прострочення.

Посилання заявника на те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» та до них не можуть застосовуватися норми, які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15) та, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15), спростовуються висновком, зробленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У зазначеному висновку Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року зупинено виконання заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаних судових рішень підлягає поновленню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець