ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2521/19 Справа № 180/723/17 Суддя у 1-й інстанції - Нанічкіна Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - виконавчий комітет Марганецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнювався, до ОСОБА_1, третя особа - виконавчий комітет Марганецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,064 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 79722819 від 07.07.2017 року.

На вказаній земельній ділянці по вул. Толстого в м. Марганці розташований житловий будинок НОМЕР_2 з господарчими спорудами.

Право власності на житловий будинок набуто ним на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2014 року.

Відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку з господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_1 безпосередньо на межі земельних ділянок, належних сторонам, побудувала капітальну нежитлову споруду, а також біля свого будинку улаштувала навіс над подвір'ям з ухилом в бік його будинку.

Стіна його будинку зі східної сторони розташована на відстані більше одного метру від паркану між його з ОСОБА_1 домоволодіннями, однак внаслідок неправильного облаштування на навісі ОСОБА_1 стоку для відводу дощових та талих вод замокає стіна його будинку, а вода з частини даху будинку та всього навісу стікає під фундамент його будинку.

Металеві опори зазначеного навісу встановлені відповідачем біля межі земельних ділянок. Дах навісу із жолобом улаштований з ухилом та виходить за межі земельної ділянки приблизно на 40 см в сторону його домоволодіння НОМЕР_2. З цього навісу і талий сніг, який брилами зсовується з навісу, і дощова вода стікають, замочуючи грунт, на земельну ділянку, що належить позивачу, причому безпосередньо під належний йому будинок.

Вказаний навіс, довжина якого близько 10 метрів, створює суцільну тінь на належній йому земельній ділянці біля його будинку, а тому сонячне світло не потрапляє на земельну ділянку і не дає змоги висушувати грунт, через що земля постійно знаходиться у волого-цвілому стані.

Через сукупність двох вищезазначених факторів руйнується та просідає фундамент належного йому житлового будинку.

Згідно кадастрового плану земельної ділянки НОМЕР_6 суміжна земельна ділянка від «Б» до «В» належить ОСОБА_1 На межі їх з відповідачем земельних ділянок, а саме на ділянці від точки 4 до точки 5, у 2014 році ОСОБА_1 побудувала господарчу споруду висотою близько 2,3 м та довжиною близько 10 м. Матеріал споруди - червона цегла. Шматки та уламки цегли, розчину та бетону відлущуються від споруди, внаслідок чого забруднюють належну йому земельну ділянку твердим будівельним сміттям. Дана господарча споруда спричиняє затемнення його земельної ділянки, внаслідок чого він не може повноцінно вести домашнє господарство через незадовільний ріст сільськогосподарських культур. Дозвільні документи на будівництво зазначеної споруди у ОСОБА_1 відсутні, право власності на вказану споруду за ОСОБА_1 не зареєстровано.

Його неодноразові звернення до відповідача з приводу перенесення зазначених господарчих споруд на передбачену законом відстань, прибирання навісу за межі його земельної ділянки та відведення дощових і талих вод не дали позитивних результатів.

У квітні 2015 року він звернувся до виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області з заявою щодо порушень ОСОБА_1 його прав. Комісією було проведено виїзну перевірку та встановлено порушення ОСОБА_1 вимог ч.9 ст. 37 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та п.З.25* Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень», а саме: «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.». У зв'язку з чим виконкомом Марганецької міської ради зобов'язано відповідача улаштувати по межі водовідвідний лоток для захисту від стікання води, прибрати господарчу будівлю на нормативну відстань від межі. Але відповідач відмовилася добровільно усунути порушення - навіс, побудований відповідачем, залишився таким, який і був, а господарчу споруду відповідач ще більше забудувала цеглою та ще й вставила металопластикові вікна.

У лютому 2017 року він знову звернувся до ОСОБА_1 із заявою з приводу усунення порушень його прав та просив вжити заходів для належного облаштування водовідводу з даху будинку відповідачки та навісу, та влаштування навісу з відводом дощових і талих вод за межі домоволодіння позивача, але відповідач його просто ігнорує.

05.04.2017 року він був змушений знову звернутися до виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області з відповідною заявою, в якій просив в межах повноважень та компетенції місцевої ради вжити відповідні заходи реагування для усунення порушень ОСОБА_1 його прав суміжного землевласника. У відповіді за підписом міського голови ОСОБА_3 підтверджується наявність всіх зазначених у позові порушень ОСОБА_1 земельного законодавства та принципів добросусідства, а йому рекомендовано звернутися до суду.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні власністю та зобов'язати відповідача перенести на відстань 1 м від межі з домоволодінням АДРЕСА_1 самочинно побудовано споруду та прибрати виступаючу над земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 частину навісу, із забезпеченням водовідведення з домоволодіння АДРЕСА_2 відповідно до державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень».

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09.10.2018 року позовні вимоги задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов'язання ОСОБА_1 перенести на відстань 1 метра від межі з домоволодінням АДРЕСА_1 самочинно побудовану споруду та прибрати виступаючу над земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 частину навісу, із забезпеченням водовідведення з домоволодіння АДРЕСА_2 відповідно до Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень».

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Право власності на житловий будинок він набув на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2014 року.

Також, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,064 га (кадастровий номер НОМЕР_3), що розташована за тією ж адресою - АДРЕСА_1. Право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власносності № 79722819 від 07.07.2017 року.

ОСОБА_1 є власником домоволодіння АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 29.12.2004 року та власником земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_4, по АДРЕСА_2.

Домоволодіння АДРЕСА_1, межує з домоволодінням НОМЕР_5.

Згідно кадастрового плану земельної ділянки НОМЕР_6 суміжна земельна ділянка від «Б» до «В» належить ОСОБА_1

По західній межі свого домоволодіння ОСОБА_1, на земельній ділянці від точки 4 до точки 5, в період серпень-вересень 2014 року, що не заперечувалось представником ОСОБА_1 у судовому засіданні, побудувала господарчу споруду висотою близько 2,3 м та довжиною близько 10 м. Матеріал споруди - червона цегла.

Дозвільні документи на будівництво зазначеної споруди та документи про право власності на вказану споруду ОСОБА_1 суду не надано.

ОСОБА_2 неодноразово звертався до виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області з проханням провести обстеження та зробити висновок щодо порушення ОСОБА_1 його права та норм земельного законодавства, зокрема 08.04.2015 року, 28.08.2015 року, 04.09.2015 року, 20.03.2017 року та 05.04.2017 року.

20.04.2015 року виконкомом Марганецької міської ради Дніпропетровської області (далі - виконком) ОСОБА_2 направлено відповідь на його звернення, в якій зазначено, що представниками виконкому міської ради при виїзді на місце були перевірені факти, викладені в заяві, і встановлено наступне: «ОСОБА_1, яка мешкає по АДРЕСА_2, улаштувала на власній території навіс, металеві опори якого встановлені біля межі. Дах навісу улаштований з ухилом в сторону його земельної ділянки, але по краю навісу зроблений водовідвідний лоток і дощова вода з даху навісу стікає по ньому на територію обох домоволодінь. Подвір'я ОСОБА_1 укладене бетонною тротуарною плиткою та також має ухил в сторону його домоволодіння, захисний бордюр або водовідвідний лоток на межі між домоволодіннями відсутній. Таким чином вода від талого снігу може стікати під житловий будинок заявника та замочувати грунт біля його фундаменту. ОСОБА_1 необхідно улаштувати по межі водовідвідний лоток або бетонний бордюр для захисту від стікання води.

Крім того, по західній межі свого домоволодіння ОСОБА_1 побудувала господарчу споруду висотою близько 2,3 м та довжиною близько 10 м. Капітальна частина споруди, яка розташована на межі, виконана з цегли, інша частина з сітки «рабиці», навіс над спорудою виконаний з шиферу. Дозвільні документи на зазначену споруду відсутні. Таким чином, ОСОБА_1 порушені вимоги ст.37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - «9. Виконання будівельних робіт без відповідного документа, який дає право виконувати такі роботи, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом», та п.З.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень» «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. ОСОБА_1 необхідно прибрати господарчу будівлю на нормативну відстань від межі.

Лист виконкому від 14.09.2015 року такого ж змісту. Крім того зазначено, що ОСОБА_1 по краю навісу зроблений водовідвідний лоток і дощова вода з даху навісу стікає по ньому за територію обох домоволодінь. Розміри водовідвідного лотку не нормуються.

11.04.2018 року працівниками виконкому було проведено комісійне обстеження земельної ділянки з виїздом на місце за адресою: АДРЕСА_1.

При обстеженні земельної ділянки встановлено, що на межі між домоволодіннями замість паркану встановлено капітальну споруду із фундаментом та покрівлею, власником якої є ОСОБА_1 Згоду на будівництво споруди замість забору ОСОБА_2 не давав.

Також, виявлено факт встановлення навісу ОСОБА_1 з ухилом в сторону будинку ОСОБА_2, на її власній території, металеві опори якого також встановлено біля межі. Дах навісу улаштований з ухилом в сторону земельної ділянки та домоволодіння ОСОБА_2 та виступає за межі на 5-10 см.

Комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_1 порушила вимоги п.3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень» «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку про те, що відповідачем порушені права позивача як власника суміжної земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення, тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). При цьому, необхідність дотримання правил добросусідства покладається як на власників земельних ділянок, так і на землекористувачів.

Відповідно до частини 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до п.3.25* Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

В пункті 5 постанови від 30.03.2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що обставини, які зазначає позивач вже були предметом судового розгляду за ідентичним його позовом, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18.09.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_1 прибрати на відстань 1 м від межі з домоволодінням АДРЕСА_1 усі господарчі споруди, забезпечити водовідведення з домоволодіння АДРЕСА_2 відповідно до будівельних норм та правил.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.11.2015 року, залишеним в силі Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.02.2016 року у справі № 180/1463/15, рішення Марганецького міського суду від 18.09.2015 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Скасовуючи рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18.09.2015 року суд апеляційної інстанції посилався на те, що суд першої інстанції не з'ясував та не встановив, де саме розташовані та які конкретно господарчі будівлі перешкоджають ОСОБА_2, не зазначив яким саме чином ця будівля порушує права саме позивача і як саме. Матеріали справи не містять доказів щодо права власності чи права користування позивача земельною ділянкою, щодо порушення права власності позивача, як власника житлового будинку та господарчих споруд. А саме по собі порушення будівельних норм та правил не є підставою для задоволення позову в частині побудованої господарчої споруди.

Тобто, суд апеляційної інстанції відмовив ОСОБА_2 в задоволенні позову з підстав недоведеності тих обставин, на які він посилався, як на підстави своїх позовних вимог, а не з підстав відсутності порушень його прав з боку ОСОБА_1

Звертаючись до Марганецького міського суду із новим позовом, ОСОБА_2 заявив про обставини, які виникли з часу винесення рішення судом апеляційної інстанції, а саме він набув у власність земельну ділянку площею 0,064 га за адресою: АДРЕСА_1, і вважає, що його права як власника земельної ділянки порушені відповідачем. Крім того, ОСОБА_2 конкретизував, які саме його права порушені, якими спорудами та де вони розміщені.

Таким чином, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом з інших підстав, оскільки на даний час він вже приватизував зазначену земельну ділянку та звертається до суду як власник земельної ділянки, про що також зазначено в постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.02.2018 року.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко