Номер провадження: 22-ц/813/4495/19
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/14710/17

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «НАДРА»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «НАДРА» про визнання кредитного договору недійсним,за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Мазун І.А. об 11 годині 22 хвилині 28 січня 2019 року, повне рішення складено 07 лютого 2019 року,

встановив:

У вересні 2017 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №05/12/2007/840-К/1265 укладений 26.12.2007 р. між ВАТ «КБ «НАДРА», правонаступником якого є ПАТ «КБ «НАДРА» (далі по тексту - Банк), та ОСОБА_1 ..

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує, що 26.12.2007 р. між ВАТ «КБ «НАДРА», правонаступником якого є Банк, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №05/12/2007/840-К/1265, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику грошові кошти у сумі - 153169,99 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором за програмою «Іпотечний конструктор». Співробітниками Банку в усній формі їй було повідомлено про те, що вона має сплачувати щомісячно мінімальний платіж відповідно до підпункту 3.3.1. Кредитного договору. Проте вона вважає, що при укладенні кредитного договору Банк не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом, як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів а також те, що Банк в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від реальної процентної ставки за користування кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на її переконання, є ознаками введення його Банком в оману. Розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупної вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту Банк не здійснював, в письмовій формі не викладав, до її відома не доводив та з ним не узгоджував. Обов`язкові відомості не були розкриті Банком в Кредитному договорі, а тому вона прийшла до обґрунтованого та підставного висновку, що цей договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Крім того зазначає, що Банк скористався тим, що їй об`єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні Кредитного договору і вона була введений в оману при отриманні фінансових послуг, а Банк, в порушення вимог законодавства України не надав відомостей, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не назначив їх в змісті Кредитною договору. Також вважає, що під час укладання Кредитного договору Банк приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту (а. с. 2 - 8).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 28 січня 2019 р. у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що посилання позивачки про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому є безпідставними, оскільки у при розгляді справи не надано доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому (а. с. 138 - 142).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення її вищезазначеного позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. Невірно з`ясовано судом обставини, що мають значення по справі. В момент підписання спірного договору її було введено в оману Банком щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщена належним чином. Причини неявки не повідомила. Заяв та клопотань не надала.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 546, 553, 559, 1054, 1056 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 20 Закону України «Про захист прав споживачів») та процесуального (ст. ст. 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору № 05/12/2007/840-К/1265, укладеного 26.12.2007 р. між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «НАДРА» (правонаступник - Банк), Банк надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в сумі - 153169,99 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі - 12,49 % річних, з терміном повернення кредитних коштів - не пізніше 24.12.2032 р., та комісією за розрахунки в розмірі - 1,25% від суми виданих коштів (а. с. 10 - 12).

Пунктом 1.2 вищезазначеного кредитного договору визначено цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 26.12.2007 р., відповідно до якого позичальник ОСОБА_1 придбає у власність нерухоме майно - земельні ділянки, що розташовані за адресою - територія Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, кадастровий номер :01:001:1057; - територія Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, кадастровий номер :01:001:1058 (а. с. 10).

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору основним забезпеченням договору є іпотека об`єктів нерухомості, а саме - вищезазначених земельних ділянок.

26.12.2007 р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, згідно з п. 1.1 якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язання, що витікає із кредитного договору, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку предмет іпотеки (а. с. 13 - 16).

Відповідно до п. 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є - земельна ділянка, площею - 0,10 га., з цільовим призначенням - «для ведення садівництва», що розташована на території Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, кадастровий номер :01:001:1057, та земельна ділянка, площею - 0,10 га., з цільовим призначенням - «для ведення садівництва», що розташована на території Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, кадастровий номер :01:001:1058, які стануть власністю іпотекодавця у майбутньому після отримання державних актів на право власності на земельні ділянки, що придбані іпотекодавцем на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчених приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області 26.12.2007 р. за № 940, № 944. Сторонам роз`яснено зміст ст. 6 Закону України «Про іпотеку» щодо умов передачі в іпотеку нерухомого майна (а. с. 13 - 16).

31.01.2017 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб, після якого ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 (а. с. 19).

Між сторонами склалися кредитні правовідносини, правовідносини з визнання кредитного договору недійсними.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За правилами, передбаченими ст. ст. 1054, 1056, 1057-1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов`язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника бо поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт.

Згідно із ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Недійсний правочин не здійснює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору, колегія суддів зазначає наступне.

Не є підставою для визнання кредитного договору недійсним посилання ОСОБА_1 на порушення Закону України «Про захист прав споживачів», які полягають: 1) у не наданні їй повної письмової інформації про умови надання кредиту, загальну вартість кредиту та реальної відсоткової ставки за користування кредитом; 2) не попередження банком, що вартість кредиту може значно зрости; 3) дискримінаційними є положення кредитного договору про можливість зміни Банком процентної ставки з попередженням про це Позичальника.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено надання перед укладенням договору про надання споживчого кредиту відповідної письмової інформації. У разі ненадання вказаної інформації наступають наслідки, передбачені ст. ст. 15 і 23 цього Закону, а саме: - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; - вимагати надання у прийнятно короткий строк, але не більше місяця, належної інформації. Якщо інформація в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків.

ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору ознайомилася і погодилася з умовами кредитування. Своїм підписом вона підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування в Банку.

У випадку ненадання необхідної інформації Позичальник мав право вимагати надати таку інформацію у найбільш короткий строк, відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Випадки визнання умов договору про надання споживчого кредиту несправедливими передбачені ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Загальні положення про несправедливі умови договору вказуються у ч. ч. 2, 3 ст. 18 цього Закону. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Частиною 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли визнання недійсним положення зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Під час укладення кредитного договору Банку не були відомі обставини щодо можливого зростання курсу долара США внаслідок фінансової кризи, а тому він не міг попередити про це позичальника. Крім того, ризик настання негативних наслідків внаслідок можливого зростання курсу іноземної валюти фінансової кризи або можливого його зменшення внаслідок економічного зростання несуть сторони кредитного договору.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи позивачки щодо несправедливих умов договору про надання споживчого кредиту. Крім того, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди позивачеві. Разом з тим, позивач послався тільки на істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін за угодою.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних права та інтересів може бути, зокрема, припинення правовідношення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосовано положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними з наступних підстав.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Отже, у цій справі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позивачка була ознайомлена з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками невиконання зобов`язань за договором, що підтверджується її особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 не виконувалися умови спірного кредитного договору, а тому Банк звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області із позовом, щодо захисту свого порушеного права (справа № 504/4120/13-ц).

Відтак на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.07.2014 р. позовні вимоги Банку до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, передачу майна в управління Банку, надання права на отримання документів та стягнення судового збору задоволені. зЗвернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 26.12.2007 р. (а. с. 76 - 82).

Відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.07.2014 р. по справі № 504/4120/13-ц не оскаржувалося та набрало законної сили 04.08.2014 р..

З урахуванням вказаного рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.07.2014 р. та того, що упродовж тривалого часу позивачка виконувала умови спірного договору, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення її законних прав та інтересів при укладенні договору, апеляційний суд приходить до висновку, що вимога позивачки про визнання вищенаведеного кредитного договору недійсним є спробою уникнути негативних наслідків через невиконання його умов.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції викладених в оскаржуваному рішенні, яке ухвалено без порушень норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є недоведеними, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 вересня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе