ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2304/19 Справа № 206/2321/18 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А.О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1. ОСОБА_5, третя особа - Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, про стягнення суми, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з позовом про стягнення суми боргу за договором позики.

В обгрунтування вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_5 є сестрою його покійної дружини ОСОБА_6, а відповідач ОСОБА_1 - чоловік ОСОБА_5 27 березня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір позики, що підтверджується розпискою, за умовами якого відповідач отримав суму позики у розмірі 4 000 доларів США та 1 000 Євро, яку зобов'язався повернути протягом 2-3 років з моменту її надання. Боржником було повернуто лише 200 доларів США від суми позики. 06 листопада 2014 року померла ОСОБА_6 На момент її смерті борг відповідачем повернутий був частково. На цей час залишок боргу складає 3 400 доларів США та 800 євро. Посилаючись на те, що грошові кошти які були надані відповідачу в позику було накопичено подружжям в період спільного проживання позивач просить стягнути на свою користь половину зазначеної суми, яка йому належить відповідно до норм ст.60 Сімейного кодексу України. Разом з цим, спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 є її донька ОСОБА_3, син ОСОБА_4 та чоловік ОСОБА_2, таким чином інша частина суми позики підлягає поділу між трьома спадкоємцями в рівних частиних. Відповідно до умов договору позики відповідач повинен був повернути гроші в максимальний термін - три роки з моменту отримання грошей в борг, тобто до 27 березня 2016 року. Проте у визначений строк суму боргу повернуто не було, у зв'язку з чим з відповідачів також підлягає стягненню 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 28 березня 2016 року по 30 квітня 2018 року (765 днів). Враховуючи, що сума позики була отримана в інтересах сім'ї відповідача, виникла заборгованість також підлягає стягненню с дружини боржника в солідарному порядку. Посилаючись на вказані обставини позивач просить стягнути з відповідачів суму позики та 3% річних на його користь та двох малолітніх дітей пропорційно до частки кожного з них /а.с.2-5/.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року заявлені позовні вимоги задоволено частково. Солідарно стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 27 березня 2013, в розмірі 76 385, 94 грн., на користь ОСОБА_3.в розмірі 19 096, 47 грн. та на користь ОСОБА_4 у розмірі 19 096, 47 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с.115-125/.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що при ухваленні рішення районним судом не було враховано пропуску строку позовної давності пред'явлення даних вимог. Також посилається на те, що сума позика ним була отримана не в інтересах сім'ї, у зв'язку з чим заборгованість не підлягає стягненню з його дружини ОСОБА_5

ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що вона є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 березня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 був укладений договір позики за яким, ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_6 4 000 доларів США та 1 000 Євро, зобов'язавшись повернути в повному обсязі на протязі 2-3 років, що підтверджується копією розписки, яка міститься в матеріалах справи /а.с.9/.

З цієї ж розписки вбачається, що ОСОБА_1 повернув за договором позики травні, вересні, грудні 2013р. по 200 доларів США, загалом 600 доларів США та в червні 2015р. 200 Євро.

06 листопада 2014 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 594045 /а.с.8/.

На час смерті ОСОБА_6 сума боргу за договором позики складала 3 400 доларів США та 800 Євро.

На час розгляду справи борг повернуто не було.

Судом встановлено, що 30 вересня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ № 047409 /а.с.6/.

Таким чином, сума позики була надана ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 та є спільними грошовими коштами подружжя відповідно до вимог ст.60 СК України. Сума позики є спільним накопиченням подружжя, дані обставини встановленні з пояснень позивача та не заперечувались з боку відповідачів.

Отже, враховуючи, що кошти за договором позики були спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 має право на половину грошових коштів, які були отримані відповідачем за договором позики від ОСОБА_6 і не повернуті до цього часу, а саме на 1 700 доларів США та 400 Євро. Інша половина грошових коштів за договором позики, які не повернуті відповідачем, є спадковим майном, після смерті ОСОБА_6

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2018 року, встановлено, що після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняли син ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_3, на підставі ч. 4 ст. 1268 ЦК України /а.с.10-13/.

Також спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 є її чоловік ОСОБА_2 Таким чином, інша частина грошових коштів за договором позики, що належала ОСОБА_6 в спільному майні подружжя, яка не була повернута відповідачем, підлягає поділу між трьома спадкоємцями першої черги - позивачі по справі, частки яких є рівними, тобто кожний має право на (1700/3) 566,67 доларів США та (400/3) 133,33 Євро.

З апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що рішення суду від 09 жовтня 2018 року оскаржується в частині задоволення позовних вимог, тобто в частині стягнення солідарно з відповідачів суму боргу на користь ОСОБА_2 у розмірі 2 266, 67 доларів США та 533, 33 Євро, що еквівалентно 76 385, 94 грн. та на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у розмірі 566,67 доларів США та 133,33 Євро, що еквівалентно 19 096, 47 грн. на кожного. Таким чином, керуючись норами ч.1 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу в межах оскаржуваної частини рішення.

Ухвалюючи рішення про стягнення суми боргу за договором позики від 27 березня 2013 року районний суд прийшов до правильного та обґрунтованого висновку щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь позивачів у визначених частинах, оскільки боргові зобов'язання на час розгляду справи позичальником виконанні не були.

Проте, щодо стягнення суми боргу також солідарно з ОСОБА_5 на користь позивачів колегія суддів не може погодитись, з огляду на наступне.

Тлумачення частини четвертої статті 202, частини другої статті 626, статті 1046 ЦК України дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_6 4 000 доларів США та 1 000 Євро, при цьому у розписці не зазначено, на які цілі була отримана позика та не вказано, що ОСОБА_5 як дружина надавала згоду на її отримання.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 61 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте районим судом не було враховано, що кошти в розмірі 4 000 доларів США та 1 000 Євро, одержані ОСОБА_1 за договором позики, було використано в своїх інтресах, а ні в інтересах сім'ї. Дані обставини встановлені з наданих відповідчем пояснень в своїй апеляціній скарзі, в якій зазначив, що суму позики отримав для відшкодування шкоди заподіяну ним іншій особі, у зв'язку з нещасним випадком на роботі. Дані обставини не були спростованні сторонами та матеріалами справи, тому вони приймаються судом. З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що внаслідок укладення договору позики ОСОБА_1 виникло зобов'язання в інтересах сім'ї.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що рішення в оскарженій частині постановлено без додержання норм матеріального права (частини четвертої статті 65 СК України). У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення в частині солідарного стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_5, скасувати, і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову до ОСОБА_5 в частині солідарного стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_5 відмовити.

Доводи апеляційної скарги, щодо пропуску строку позовної давності для пред'явлення вимог про стягнення заборгованості колегія судів не може прийняти. З розписки від 27 березня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 зобов'язався повернути суму боргу протягом 2-3 років, тобто сторони узгодили кінцевий строк повернення позики 27 березня 2016 року, будь-яких інших домовленостей між сторонами узгоджено не було. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у травні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Доводи апеляційної скарги щодо обчислення початку перебігу строку позовної давності колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дані твердження є особистим тлумаченням норми закону.

Таким чином, рішення суду в іншій частині підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст..141 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволені позовних вимог до ОСОБА_5 рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, визначивши що понесені позивачем витрати підлягають стягненню лише з ОСОБА_1, а саме судовий збір в розмірі 1 200 грн. та 1 950 грн. витрати на професійну правничу допомогу, що загалом складає 3 150 грн. .

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 27 березня 2013 року - скасувати.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 27 березня 2013 року - відмовити.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року в частині розподілу судових витрат - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 200 грн. та 1 950 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що загалом складає 3 150 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягунти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 900 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко М.О. Макаров