КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Андрейчук Т.В.
Номер провадження № 22-ц/824/2884/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з матір'ю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції із вказаним позовом, який мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син ОСОБА_5, батьком дитини є відповідач у справі ОСОБА_3

Позивачка зазначила, що відповідач за час їхніх стосунків поводився агресивно, ображав її, матеріально не забезпечував її та сина. З цих підстав вона на початку 2011 року припинила стосунки з відповідачем та переїхала з сином до іншого житла.

Позивач також вказувала, що 25 липня 2017 року відповідач перевіз дитину до себе та чинить їй перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_5. За час проживання з батьком дитина сильно схудла, постійно перебуває у пригніченому стані, не навчається в школі. На думку позивачки відповідач схиляє сина до вживання медичних препаратів, які негативно впливають на здоров'я та розвиток дитини.

Також позивач зазначила, що у квартирі, в якій вона постійно мешкає, створено всі умови для проживання, виховання та утримання сина, вона працевлаштована, має стабільний дохід.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просила суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю - ОСОБА_2, за адресою її постійного місця проживання: АДРЕСА_1.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зустрічним позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком.

В зустрічному позові відповідач зазначає, що позивач вимушена працювати з ранку до пізньої ночі, а поспілкувавшись з дитиною він дізнався, що у присутності матері її співмешканець на ім'я «ОСОБА_13» застосовує фізичне насильство до малолітнього ОСОБА_5, а також виявив, що дитина має затримку психологічного та психічного розвитку, проблеми з фізичним здоров'ям, що є наслідком недбалого ставлення позивачки до виконання своїх материнських обов'язків.

ОСОБА_3 вказував на те, що позивачка житлом у м. Києві не забезпечена, мешкає в орендованій квартирі, в якій не створено належних умов для проживання, виховання та утримання сина. Натомість він мешкає в приватному будинку АДРЕСА_3 разом із своїм батьком, який прихильно ставиться до онука та бажає, щоб малолітній ОСОБА_5 постійно мешкав у згаданому будинку. ОСОБА_3 підкреслив, що у цьому житлі ним створено всі умови для проживання, виховання та утримання сина.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 - задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з його батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник позивачки ОСОБА_2 - Швачко О.В. подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовано тим, що батько дитини ОСОБА_3 не приділяє належної уваги шкільним успіхам дитини, вчиняє перешкоди матері у спілкуванні із сином та не слідкує за психологічним та психічним розвитком дитини.

Також наголошується, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки доказам, які мають значення для справи, не доведено обставини справи, які є суттєвими і які суд першої інстанції визнав встановленими - наявність у батька дитини самостійного доходу та наявність власного житла.

На підставі вищевикладеного, представник ОСОБА_2 - Швачко О.В. просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року та ухвалити у справі нове судове рішення, яким визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ОСОБА_2

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

При апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції представник позивачки ОСОБА_2, адвокат ШвачкоО.В. доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на те, що матір'ю створені всі умови для проживання, навчання та виховання малолітнього сина ОСОБА_5. Відповідач чинить супротив у її спілкуванні із сином , а сам належним чином не займається вихованням та навчанням сина, що призвело до пониження успішності сина в навчанні, пригніченого стану та взагалі негативно впливає на сина.

Відповідач у справі ОСОБА_3 заперечив щодо доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим і таким, що ухвалено на підставі наданих сторонами та досліджених судом доказів, які судом оцінені в повному обсягу та об'єктивно.

Заперечує щодо доводів апелянта про перешкоджання спілкуванню сина із позивачкою, оскільки дитина сама визначає з ким йому спілкуватися, а він цьому не перешкоджає. Щодо умов проживання та навчання сина він також заперечив щодо доводів апелянта, та вказав, що ним забезпеченні належні умови для проживання, навчання та відпочинку сина, оскільки він має окрему кімнату, яка належно обставлена меблями. Не заперечив факту надання сину медичної допомоги, але тільки тієї, яку прописували лікарі. Просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи установив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 народився син ОСОБА_5. Батьком дитини є ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 30).

На початку 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинили стосунки і за домовленістю сторін позивачка разом з сином переїхала мешкати окремо.

До 25 липня 2017 року малолітній ОСОБА_5 проживав з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, а з 25 липня 2017 року дитина постійно мешкає з батьком та дідом за адресою: АДРЕСА_3

Батьки ОСОБА_5 мешкають окремо, згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітній син, вони не дійшли, з заявою про визначення місця проживання дитини до органу опіки та піклування сторони не зверталися.

Також із матеріалів справи вбачається, що 16 березня 2018 року позивачка у справі ОСОБА_2 одружилася з ОСОБА_8 та змінила прізвище на ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про щлюб від 16 березня 2018 року. (а.с.89 т.1)

Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5, суд першої інстанції, ураховуючи сталі соціальні зв'язки, які склались у ОСОБА_5 за місцем проживання та навчання, його психологічний стан, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, до чого неминуче призведе переїзд ОСОБА_5 у випадку, визначення його місця проживання з матір'ю, прийшов до висновку, що місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_3 на сьогодні максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, у зв'язку з чим задовольнив зустрічний позов ОСОБА_3 та відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_2

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім"ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі "М. С. проти України" та у рішенні ЄСПЛ від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 "Мамчур проти України", ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у ст. 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

У судовому засіданні 22 серпня 2018 року суд заслухав думку малолітнього ОСОБА_5 щодо того, з ким з батьків він хоче проживати. Дитина зазначила, що їй комфортно мешкати з батьком, вона задоволена умовами для проживання, навчання та розвитку, створеними їй ОСОБА_3 До матері ОСОБА_5 повертатися не хоче, оскільки, коли він мешкав з нею, до нього застосовували фізичне насильство особи на ім'я "ОСОБА_13" та "ОСОБА_14". Дитина чітко висловила у судовому засіданні намір і надалі мешкати з батьком ОСОБА_3

При цьому допитана у судовому засіданні в якості свідка психолог Дніпровського районного у м. Києві Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді ОСОБА_9, яка проводила психолого-діагностичну роботу з малолітнім ОСОБА_5, відзначила, що дитина у спілкуванні є щирою та не схильна до навіювання. Отже, у суду небуло обґрунтованих підстав вважати, що рішення дитини мешкати з батьком нав'язане їй кимось іншим.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що ОСОБА_3 постійно піклується про дитину, турбується про його здоров'я, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; цікавиться навчальним процесом, батько щодня відвозить та забирає сина зі школи.

Судом також враховано матеріальний стан відповідача, а саме, що ОСОБА_3 офіційно не працевлаштований, проте отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання. Він мешкає у приватному будинку зі своїм батьком ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3. У цьому житлі створено умови для належного виховання та розвитку дитини (т. 1, а. с. 99, 199-201). Дідусь прихильно ставиться до онука і бажає, щоб ОСОБА_5 мешкав у його будинку; про це ОСОБА_10, який був допитаний у судовому засіданні як свідок, зазначив у своїх показаннях.

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, поводиться аморально, що може зашкодити розвиткові малолітнього ОСОБА_5, суду не надано.

Доводи апелянта про те, що за час проживання дитини з батьком успішність в школі значно погіршилася спростовується висновком суду першої інстанції так суд зазначив, що допитана у якості свідка класний керівник класу, де навчається ОСОБА_5, - вчитель середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №201 м. Києва ОСОБА_11 засвідчила, що навчальна успішність ОСОБА_5 у 2017/2018 навчальному році знизилась. Указані обставини також підтверджуються табелем навчальних досягнень учня (т. 1, а. с. 224-225). Проте, як вбачається з інформаційної довідки про результати роботи та психологічний стан неповнолітнього на момент обстеження від 29 серпня 2017 року №42, складеної психологом Дніпровського районного у м. Києві Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді ОСОБА_9, яка проводила психолого-діагностичну роботу з малолітнім ОСОБА_5, станом на серпень 2017 року у дитини спостерігалася педагогічна запущеність, її мислительні процеси були знижені (відставання на 2-3 роки у розвитку) (т. 1, а. с. 82-83). Згадані проблеми були виявлені психологом одразу ж після того, як дитина почала мешкати з батьком, а тому очевидно не можуть бути результатом недбалого ставлення ОСОБА_3 до навчання сина.

Крім цього, навчальна успішність ОСОБА_5 була низькою і за час проживання з матір'ю, що підтверджується педагогічною характеристикою учня та табелем навчальних досягнень учня у 2016/2017 навчальному році (т. 1, а. с. 123, 140).

Акти обстеження умов проживання батька дитини (АДРЕСА_3 ) та матері (квартира АДРЕСА_1 позивач користується на правах оренди) свідчать про наявність у обох батьків можливості забезпечити сина гідними умовами побуту. (а.с.11, 99 т.1)

В даному випадку районний суд зазначав, що кожен з батьків ставиться до своїх батьківських обов'язків відповідально з урахуванням їх можливостей. Кожен з них любить дитину та піклується про неї.

Приходячи до висновку щодо визначення місці проживання малолітньої дитини з батьком, суд першої інстанції врахував думку самої дитини, яка досягла 10 річного віку та визначила своє відношення щодо можливого її проживання та побажала проживати саме із батьком.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог частини 5, та 6 ст. 19 СК України надав оцінки поданому органом опіки та піклування висновку щодо розв'язання спору про місце проживання дитини та не погоджуючись із вказаним висновком навів відповідні мотиви із якими колегія суддів повністю погоджується.

Колегія суддів вважає, що вказаний спір судом першої інстанції вирішений на підставі наданих сторонами та досліджених судом доказах з дотриманням норм матеріального права та у відповідності до процесуального законодавства з врахуванням правової позиції висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц , а тому вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, оскільки доводи, викладені в ній, не спростовують законності ухваленого судом рішення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 12, 81, 263, 264, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Мотивований текст постанови складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв