Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

місто Київ

справа № 523/7820/16-ц

провадження № 61-22191св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

треті особи: Закрите акціонерне товариство «ХХІ Століття», Одеська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВВП-10»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скаргиОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання зборів членів організації орендарів Одеського малого підприємства Пересувна механізована колона № 6 асоціації "Агропромбуд" (далі - МП «ПМК № 6») з питання продажу їй як фізичній особі цілісного майнового комплексу, розташованого у АДРЕСА_1, такими, що відбулися 01 квітня 1994 року за адресою: м. Одеса, вул. Золотий берег, 4 а, також просила встановити факт укладення 01 квітня 1994 року між нею і МП «ПМК № 6» договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1, та його передачі покупцеві за актом приймання-передачі від 04 квітня 1994 року.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 29 березня 1994 року на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 1993 року № 32 регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області згідно зі свідоцтвом НОМЕР_1 про право власності організації орендарів МП «ПМК № 6» був переданий цілісний майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1.

01 квітня 1994 року за юридичною і фактичною адресою МП «ПМК № 6»: м. Одеса, вул. Золотий берег, 4 а, відбулись збори його учасників, до складу яких входили відповідачі. На зборах вирішено питання щодо продажу цілісного майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1, з укладенням з позивачем ОСОБА_1 договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна. Між позивачем і МП «ПМК № 6» укладений відповідний правочин. 04 квітня 1994 року позивач сплатила за придбану нерухомість 250 000 000, 00 карбованців згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 161 та за актом приймання-передачі отримала придбане нерухоме майно. Відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу унеможливила подальшу реєстрацію права власності. Посилаючись на те, що заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 року у справі № 521/14694/14-ц, яким договір купівлі-продажу був визнаний дійсним та за позивачем визнано право власності на зазначене нерухоме майно, скасовано рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року з підстав відсутності оригіналу договору купівлі-продажу і рішення загальних зборів орендарів МП «ПМК № 6», позивач була змушена звернутись до суду з цим позовом, вважаючи свої права порушеними.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 липня 2016 року позов задоволено повністю. Визнано збори членів організації орендарів МП «ПМК № 6» з питання продажу цілісного майнового комплексу, розташованого у АДРЕСА_1, такими, що відбулися 01 квітня 1994 року за адресою: м. Одеса, вул. Золотий берег, 4 а. судом встановлено факт укладення 01 квітня 1994 року між ОСОБА_1 і МП «ПМК № 6» договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1, та факт його передачі покупцеві ОСОБА_1 за актом приймання-передачі 04 квітня 1994 року. Зазначені обставини встановлено судом першої інстанції на підставі письмових пояснень відповідачів, наданих судові.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню повністю, оскільки її звернення до суду з позовом, а не із заявою про встановлення юридичного факту, є правом особи, та з урахуванням наявності спору - єдино вірним способом захисту свого порушеного права, оскільки заява про встановлення юридичного факту, за наявності спору про право, підлягає залишенню без розгляду.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства «ХХІ Століття»

(далі - ЗАТ «ХХІ Століття») задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 липня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що спірні правовідносини виникли з приводу визнання права власності на цілісний майновий комплекс, власниками якого відповідачі не є. Саме по собі визнання ними позовних вимог не є правовою підставою для задоволення позову, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, на які посилалася позивач. Враховуючи, що позивач обрала невірний спосіб захисту порушеного права, вимоги заявила до неналежного відповідача, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи касаційної скарги ОСОБА_1

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції не повернув справу до суду першої інстанції для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення та розглянув справу за відсутності належного повідомлення усіх відповідачів. Також зазначила, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі її позовних вимог, мотивуючи рішення нормами права, які не стосуються предмета позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_2, ОСОБА_6

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, ОСОБА_6 просили скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи касаційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції не повернув справу до суду першої інстанції для розгляду заяви про виправлення описки та розглянув справу, незважаючи на заявлене клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із вступом до участі у справі представника заявників.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому відзиві ЗАТ «ХХІ Століття» просило касаційні скарги відхилити з огляду на їхню необґрунтованість та недоведеність, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ ЇЇ РОЗГЛЯДУ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1, ухвалою від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційні скарги необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 березня 1994 року на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 1993 року № 32 регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області згідно зі свідоцтвом НОМЕР_1 про право власності Організації орендарів МП «ПМК № 6»був переданий цілісний майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1.

Як наполягає позивач, 01 квітня 1994 року за юридичною і фактичною адресою МП «ПМК № 6»: м. Одеса, вул. Золотий берег, 4-а, відбулись збори його учасників, до складу яких входили відповідачі, та на яких була присутня позивач ОСОБА_1, і одноголосно було вирішено продати їй цілісний майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1, укласти з нею договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна. Після цього між позивачем і МП «ПМК № 6» укладений відповідний правочин. 04 квітня 1994 року позивач сплатила за придбану нерухомість 250 000 000, 00 карбованців згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 161 та за актом приймання-передачі отримала придбане нерухоме майно. Через відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а також через втрату оригіналів документів, ОСОБА_1 зверталась до суду для визнання права власності.

Суд апеляційної інстанції не вважав належним чином доведеними й, відповідно, встановленими наведені обставини укладення та часткового виконання рішення і укладення зазначеного правочину.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 року, що ухвалене у справі № 521/14694/14-ц, зазначений договір купівлі-продажу визнаний дійсним, за набувачем визнано право власності на спірне нерухоме майно. Надалі, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 року у справі № 521/14694/14-ц скасовано з підстав відсутності оригіналу договору купівлі-продажу і рішення загальних зборів орендарів МП «ПМК № 6» щодо відчуження цілісного майнового комплексу, сплату земельного податку ЗАТ «ХХІ Століття», а також через незалучення судом першої інстанції до участі у справі акціонерів ЗАТ «ХХІ Століття», яке є правонаступником продавця і перебуває у стадії ліквідації.

Оцінка аргументів, викладених у касаційних скаргах

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Враховуючи, що, за твердженням позивача, вона придбала цілісний майновий комплекс 4 квітня 1994 року за договором купівлі-продажу, для оцінки укладення зазначеного правочину підлягають застосуванню правила ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно зі статтею 42 цього Кодексу угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

За загальним правилом частини першої статті 44 ЦК УРСР повинні укладатись у письмовій формі угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до частини третьої цієї статті письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Наслідки недодержання простої письмової форми угоди визначені в статті 46 ЦК УРСР, згідно з якою недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

За правилом статті 47 Кодексу нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм права діє підстави для висновку про те, що угода, про встановлення факту укладення якої просила позивач, за своєю формою та змістом мала відповідати вимогам ЦК УРСР 1963 року та іншим актам цивільного законодавства, чинним на момент, коли, за твердженням позивача, зазначений правочин укладався. Відповідно, такий договір є двостороннім правочином, тобто погодженою дією двох певних сторін - учасників договору. А отже, відповідачі, залучені до участі у справі за вимогою позивача, не є учасниками договору, про встановлення факту укладання якого просить позивач, з юридичної точки зору не учасниками погодженої дії, спрямованої на настання певного правового результату, набуття, зміну або припинення певних цивільних прав та обов'язків.

Відповідачі не є дійсними учасниками спору, предметом якого є вимоги, пред'явлені позивачем, з матеріальної точки зору не вправі оспорювати права позивача, їх інтереси не є зустрічними з інтересами позивача.

В оцінці доводів ОСОБА_1 про вихід суду апеляційної інстанції за межі позовних вимог, оскільки суд встановлював обставини права власності, Верховним Судом встановлено таке.

Відповідно до частин другої, третьої статті 234 ЦПК України 2004 року суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; усиновлення; встановлення фактів, що мають юридичне значення; відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника та векселі; передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; визнання спадщини відумерлою; надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. У порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом.

За правилом частини четвертої статті 256 ЦПК України 2004 року суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Звертаючись до суду із позовом про встановлення фактів у порядку позовного провадження, ОСОБА_1 обґрунтовувала його обставинами скасування рішення про визнання за нею права власності на спірний майновий комплекс та зазначила, що добросовісним набувачем є ТОВ «ВВП-10», право власності якого є похідним від права власності позивача, скасованого судом, що має бути усунутим у межах цієї справи.

Отже, позивач обґрунтовувала подання заяви про встановлення фактів у загальному позовному провадженні наявністю спору про право щодо нерухомого майна, яке є предметом договору купівлі-продажу від 01 квітня 1994 року.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Верховним Судом враховано, що суд апеляційної інстанції не встановлював обставин належності права власності на нерухоме майно у вигляді цілісного майнового комплексу, розташованого у АДРЕСА_1, а лише зазначив, що спір фактично й безпосередньо пов'язаний із питанням про права власності на цілісний майновий комплекс, власниками якого відповідачі не є.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що договір купівлі-продажу укладений між позивачем та юридичною особою, правонаступником якої є ЗАТ «ХХІ Століття», суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки вимоги пред'явлено не до дійсних учасників спору з приводу зазначеного предмету.

Доводи ОСОБА_1 щодо неналежного повідомлення усіх відповідачів у справі Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи (а.с. 6, 10, 17 том 4).

Доводи касаційних скарг про ненаправлення судом апеляційної інстанції справи до суду першої інстанції у зв'язку із поданням заяв про ухвалення додаткового рішення та заяви про виправлення описки Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки відповідно до частини сьомої статті 295 ЦПК України 2004 року при надходженні неналежно оформленої справи, з нерозглянутими зауваженнями на правильність і повноту фіксування судового процесу технічними засобами або з нерозглянутими письмовими зауваженнями щодо повноти чи неправильності протоколу судового засідання, або без вирішення питання про ухвалення додаткового рішення суддя-доповідач повертає справу до суду першої інстанції, про що постановляє ухвалу із зазначенням строку, протягом якого суд першої інстанції має усунути недоліки.

З огляду на зазначене правило, суд апеляційної інстанції повертає справу до суду першої інстанції у разі наявності невирішених клопотань на момент надходження справи до суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про розгляд справи судом апеляційної інстанції, незважаючи на подані клопотання представника заявників про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю з'явитися у судове засідання та необхідністю ознайомлення із матеріалами справи, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки відповідно до частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи за клопотанням сторони лише у разі визнання зазначених причин неможливості явки у судове засідання поважними.

Верховний Суд також врахував, що ОСОБА_2 звертався із подібним клопотанням до суду апеляційної інстанції ще у вересні 2016 року, тобто за шість місяців до дня ухвалення рішення судом апеляційної інстанції і, відповідно, об'єктивно мав можливість ознайомитись із матеріалами справи.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують, тому рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року необхідно залишити без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О.Кузнєцов

Д. Д. Луспеник

С. О. Погрібний