ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/406/18

Головуючий у першій інстанції - Овчарик В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/336/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

позивач ОСОБА_3,

відповідач Акціонерне товариство «УКРТРАНСГАЗ»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Черкаська діагностична дільниця Київського територіального центру філії «Науково-виробничий центр технічної діагностики «ТЕХДІАГАЗ» Акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ»,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 17 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи за власним бажанням, визнання недійсним запису в трудовій книжці, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди,

місце ухвалення рішення суду - м. Ічня,

дата складання повного тексту судового рішення - 22 грудня 2018 року.

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до АТ «УКРТРАНСГАЗ», в якому просив визнати протиправним наказ від 01 березня 2018 року № 98-к про його звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, визнати недійсним запис у трудовій книжці, звільнити його за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 52417,59 грн, заробітну плату за час вимушеного прогулу, 1000 грн у відшкодування моральної шкоди та 5000 грн витрат на правничу допомогу.

У мотивування заявлених вимог зазначив, що, перебуваючи на посаді інженера І категорії електротехнічної лабораторії, з 07 серпня 2017 року він знаходився у відрядженні, і саме у цей час начальником Черкаської ДД НВЦ «ТЕХДІАГАЗ» було підписане розпорядження, яким його було призначено відповідальним за складання звіту за результатами польових робіт з теплотехнічного аудиту будівель та споруд на КС «Ставищенська». Оскільки він був незаконно залучений до виконання робіт, не передбачених його функціональними обов'язками, 26 лютого 2018 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням адміністрацією умов колективного договору. Вважає оспорюваний наказ про звільнення таким, що суперечить положенням трудового законодавства щодо процедури звільнення, оскільки роботодавець не вправі був самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Указує, що у зв'язку з неправомірними діями відповідача він зазнав моральної шкоди, яка виразилася у втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням від 17 грудня 2018 року Ічнянський районний суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до АТ «УКРТРАНСГАЗ» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи за власним бажанням, визнання недійсним запису в трудовій книжці, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на ухвалення рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції критично віднісся до тверджень ОСОБА_3 про порушення адміністрацією роботодавця умов колективного договору, а саме, залучення працівника до виконання робіт, не передбачених функціональними обов'язками, пославшись на ненадання позивачем на підтвердження цього належних доказів.

Скаржник зазначає, що такий висновок суду суперечить положенням самого колективного договору та його посадової інструкції, з яких вбачається, що роботи, зазначені у розпорядженні від 11 серпня 2017 року, як і у інших послідуючих розпорядженнях у 2018 році стосовно нього, повинні виконуватися лише сертифікованими фахівцями. Натомість він має зовсім іншу спеціалізацію та кваліфікацію, необхідна для виконання відповідних робіт ліцензія у нього відсутня. Звертає увагу, що навіть представник відповідача у суді першої інстанції не зміг надати докази того, що він міг виконувати оспорювані роботи в силу своїх знань та кваліфікації.

Стверджує, що роботодавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи, адже саме звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України має правові наслідки, зокрема, при звільненні виплачується вихідна допомога та відшкодовується моральна шкода. Така правова позиція висловлена у постанові ВСУ від 20 лютого 2013 року у справі № 6-157цс12.

Вважає висновок суду про те, що він не має наміру в подальшому працювати у відповідача, зазначивши у своїй заяві дату звільнення, та не бажає поновлюватись на колишній посаді, є таким, що не відповідає дійсності, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції ставилось питання щодо мирного врегулювання спору та поновлення його на роботі, проте, дійти консенсусу з відповідачем не вдалось.

Крім цього, апеляційна скарга містить посилання, що районний суд, зазначивши про правомірність розірвання трудових відносин за ст. 38 КЗпП України, не навів обґрунтованих мотивувань щодо таких висновків.

У наданому відзиві сторона відповідача, вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Доводи відзиву зводяться до того, що позивачем у скарзі не вказано, які саме обставини неправильно встановлені та не досліджені судом першої інстанції.

Відповідач зазначає, що підстава, яка була сформульована ОСОБА_3 у додатку до заяви на звільнення із бажанням розірвати трудовий договір за умови порушення адміністрацією умов колективного договору, а саме, із залученням до виконання робіт, не передбачених функціональними обов'язками, є безпідставною, оскільки позивач без будь-яких заперечень на протязі декількох місяців виконував завдання, доручені йому розпорядженням від 11 серпня 2017 року, та із заявами щодо незгоди з такими завданнями, у відповідності до ст. 225 КЗпП України, до адміністрації товариства не звертався. Оскільки позивачем не було дотримано строків для надання заперечень проти отримання виробничого завдання, відповідно і наявності факту порушення колективного договору з боку відповідача бути не могло.

Звертає увагу на той факт, що відповідно до встановлених на підприємстві загальних норм та внутрішніх нормативних документів Черкаської діагностичної дільниці, де працював позивач, її начальник мав всі законні права зобов'язати позивача виконувати конкретні функції в дільниці, визначивши їх у відповідному розпорядженні.

Посилається на те, що нормами СОУ-Н ЕЕ 20.577 не вимагається спеціальної освіти для використання засобів ІЧТ при виконанні діагностичних робіт, відповідно твердження позивача у своїй заяві, що виконавцями робіт є спеціалізовані організації, які мають необхідне обладнання, дозволи на проведення даних робіт та сертифікованих фахівців, не відноситься до чітко зазначеної у розпорядженні роботи. Наголошує, що визначена у розпорядженні робота є разовою, і позивач мав досвід роботи з приладом «Тепловізор», на показниках якого, із вивченням спеціальної літератури, міг виконати та фактично почав виконувати завдання, що у свою чергу підтверджує відсутність у ОСОБА_3 права посилатись на ч.ч. 1, 3 ст. 38 КЗпП України у заяві про звільнення.

Вважає безпідставними посилання позивача про неврахування районним судом його бажання продовжувати роботу, оскільки відповідачем вживалися відповідні заходи щодо залишення працівника на роботі.

Стверджує, що у зв'язку з відсутністю у діях відповідача порушень трудового законодавства при звільненні ОСОБА_3, відсутні і правові підстави для здійснення виплати позивачу вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, і такі вимоги свідчать лише про намір працівника заподіяти АТ «УКРТРАНСГАЗ» матеріальну шкоду.

Третьою особою у справі Черкаською ДД НВЦ «ТЕХДІАГАЗ» відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджений належними доказами факт залучення його адміністрацією роботодавця до виконання робіт, не передбачених функціональними обов'язками, зазначивши, що позивач був залучений до виконання робіт одноразово, фактично їх виконав, а з приводу незаконності розпоряджень начальника Черкаської ДД НВЦ «ТЕХДІАГАЗ» ні до керівництва, ні до суду не звертався. Районний суд указав, що позивачем не доведено того, що роботи, зазначені у розпорядженні від 11 серпня 2017 року, які були покладені на нього, повинні виконуватися лише сертифікованими фахівцями, оскільки такі твердження не можуть підтверджуватися лише поясненням самого позивача.

Суд констатував про відсутність підстав для задоволення вимоги про виплату вихідної допомоги при звільненні, оскільки така допомога виплачується відповідно до ст. 44 КЗпП України у разі порушення роботодавцем законодавства про працю, чого під час розгляду справи встановлено не було, зазначивши при цьому, що посилання позивача на правову позицію ВСУ, висловлену у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-157цс12 є помилковими, оскільки наміру працювати у роботодавця ОСОБА_3 не мав, вказавши у своїй заяві дату звільнення, і поновлюватися на колишній посаді останній не бажає.

Враховуючи недоведеними вимоги ОСОБА_3 щодо незаконності його звільнення та стягнення вихідної допомоги і заробітної плати за вимушений прогул, суд послався на безпідставність заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

У справі встановлено, що ОСОБА_3 з 17 червня 2002 року працював на різних посадах у Черкаській ДД НВЦ «ТЕХДІАГАЗ». Наказом № 225-к від 15 липня 2013 року позивач з 15 липня 2013 року був переведений на посаду інженера І категорії електротехнічної лабораторії Черкаської діагностичної дільниці (т. 1 а.с. 12-15).

Розпорядженням начальника Черкаської ДД НВЦ «ТЕХДІАГАЗ» № 30-р від 11 серпня 2017 року з метою забезпечення своєчасної та якісної підготовки звіту за результатами теплотехнічного аудиту будівель та споруд на КС «Ставищенська» Золотоніського ЛВ УМГ «ЧЕРКАСИТРАНСГАЗ», виконаних у 2017 році, інженера 1 категорії ОСОБА_3 було визначено відповідальним за складання звіту (обробка термограм та графічного матеріалу) (т. 1 а.с. 114).

Іншим розпорядженням № 32-р від 13 грудня 2017 року начальник Черкаської ДД НВЦ «ТЕХДІАГАЗ» для виконання робіт теплотехнічного аудиту будівель та споруд (польові роботи) адмінбудинок УМГ «ЧЕРКАСИТРАНСГАЗ» в грудні 2017 року зобов'язав створити бригаду, до складу якої був включений ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 17).

З метою забезпечення своєчасного та якісного виправлення зауважень до Звіту за результатами теплотехнічного аудиту будівель та споруд на КС «Ставищенська» Золотоніського ЛВ УМГ «ЧЕРКАСИТРАНСГАЗ», виконаних у 2017 році, начальник Черкаської ДД НВЦ «ТЕХДІАГАЗ» своїм розпорядженням № 01-р від 29 січня 2018 року зобов'язав до 5 лютого 2018 року передати на затвердження Звіт з виконаними зауваженнями, погодженими з відділом технічної діагностики обладнання компресорних станцій, енергоаудиту та паспортизації. За виконання зазначеного призначив відповідальними ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 115).

26 лютого 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Черкаської ДД НВЦ «ТЕХДІАГАЗ» із заявою про звільнення його з 01 березня 2018 року за власним бажанням без відпрацювання двох тижнів, у зв'язку з порушенням адміністрацією умов колективного договору, а саме, у зв'язку із залученням до виконання робіт, не передбачених функціональними обов'язками (т. 1 а.с. 111).

28 лютого 2018 року позивач надав доповнення до своєї заяви про звільнення, у якій зазначив, що 11 серпня 2017 року, коли він знаходився у відрядженні, начальником Черкаської ДД було підписане розпорядження № 30, яким зобов'язали його бути відповідальним за складання звіту за результатами польових робіт з теплотехнічного аудиту будівель та споруд на КС «Ставищенська». На думку заявника, це розпорядження суперечить колективному договору, згідно з яким він повинен виконувати роботи, визначені у посадовій інструкції інженера 1 категорії ЕТЛ. Дані роботи можуть виконуватися сертифікованими фахівцями. Внаслідок затягування з перевіркою звіту ОСОБА_6, на нього постійно здійснювався моральний тиск з боку адміністрації, його позбавили частини премії. У профспілкову організацію він не звертався, оскільки не є членом профспілки (т. 1 а.с. 112).

Наказом № 98-к від 01 березня 2018 року ОСОБА_3, інженера І категорії електротехнічної лабораторії Черкаської діагностичної дільниці Київського територіального центру, було звільнено з 01 березня 2018 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (т. 1 а.с. 113). До трудової книжки ОСОБА_3 внесений відповідний запис про звільнення.

Цим же наказом було вирішено виплатити позивачу компенсацію за 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 21 січня 2017 року по 01 березня 2018 року.

Звернувшись до суду з вимогою про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, ОСОБА_3 вказував про порушення відповідачем умов трудового законодавства при звільненні у зв'язку з тим, що роботодавець незаконно самостійно змінив визначену ним у заяві причину звільнення з роботи, зазначивши підставу звільнення - ст. 38 КЗпП України замість ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Статтею 38 КЗпП України визначений перелік випадків, коли трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний з ініціативи працівника. Зі змісту вказаної норми вбачається, що строк розірвання трудового договору і правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання, і які працівник визначає самостійно.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗПП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має лише сам факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність. Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 22 травня 2013 року № 6-34цс13.

Наведене залишилось поза увагою районного суду. Отже, колегія суддів погоджується в цій частині з доводами апеляційної скарги та вважає, що у даному випадку відповідач, не визнаючи факту порушення умов колективного договору, не вправі був змінювати підставу розірвання трудового договору на ст. 38 КЗпП України за відсутності на те волевиявлення позивача, у зв'язку з чим наказ № 98-к від 01 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_3 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України слід визнати протиправним та скасувати.

Разом з тим, визнаючи наказ про звільнення протиправним, апеляційний суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним запису у трудовій книжці позивача, оскільки внесення до неї відповідних записів, у тому числі і у разі скасування відповідних наказів щодо трудової діяльності працівника, покладено на роботодавця, а з вимогою про зміну формулювання причин звільнення із зобов'язанням відповідача внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_3 не звертався.

Не підлягає задоволенню також заявлена ОСОБА_3 вимога про його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки правом звільнення працівника з роботи наділена та особа, яка укладала з ним трудовий договір, тобто відповідач у даній справі. Суд, у свою чергу, вирішуючи спір, не може перебирати на себе повноваження інших органів та установ, якщо це не передбачено законом.

З огляду на скасування судом апеляційної інстанції наказу про звільнення ОСОБА_3, останній не вважається таким, що припинив трудові відносини з відповідачем. Виходячи з цього, не може бути задоволена й інша заявлена позивачем вимога про стягнення на його користь вихідної допомоги в сумі 52417,59 грн, оскільки така допомога стягується лише при звільненні працівника. Також не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_3 про стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки правових підстав для такого стягнення позивач, звертаючись до суду, не визначив і відповідного обґрунтування не надав, поновити його на посаді не просив.

За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Отже, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав би поновити позивача на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки в суді першої інстанції такі вимоги не заявлялись і предметом розгляду не були. У апеляційній скарзі ОСОБА_3, наголошуючи на тому, що не втратив цікавість до роботи і мав намір працювати у відповідача, суперечить своїй же позиції, викладеній у поданому до суду позові, у якому просить звільнити його з посади та виплатити вихідну допомогу при звільненні.

Вказуючи в позовній заяві про те, що неправомірними діями відповідача йому спричинена моральна шкода у розмірі 1000 грн, позивач зазначав, що через незаконне звільнення втратив нормальні життєві зв'язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до роз'яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниженого престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Колегія суддів дійшла до висновку, що за наявності підстав для часткового задоволення заявлених позивачем вимог у зв'язку з недотриманням роботодавцем вимог закону щодо неможливості самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору, останньому було завдано моральну шкоду. З врахуванням вимог розумності і справедливості, конкретних обставин даної справи, апеляційний суд вважає, що на користь ОСОБА_3 слід стягнути 300 грн моральної шкоди, оскільки саме такий розмір завданої шкоди відповідає встановленим обставинам і дослідженим доказам.

Дійшовши висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що слід частково задовольнити його вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу з огляду на таке.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Позивачем до позовної заяви додані договір про надання правової допомоги від 23 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Сагалєм С.В., копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю останнього, ордер про надання правової допомоги серії ЧН № 03566 від 30 березня 2018 року, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на оплату правничої допомоги та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 30 березня 2018 року, згідно з якою ОСОБА_3 сплатив 5000 грн за договором про надання правової допомоги (т. 1 а.с. 32, 33, 31, 35, 34).

Враховуючи часткове задоволення заявленого ОСОБА_3 позову, апеляційний суд, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1500 грн витрат, понесених ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу адвоката, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено також, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

При зверненні з позовом до суду та при подачі апеляційної скарги ОСОБА_3 судовий збір не сплачувався. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з АТ «УКРТРАНСГАЗ», пропорційно до розміру задоволених вимог (визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, стягнення моральної шкоди), на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 916,24 (704,8 + 211,44) грн та 1374,36 грн за розгляд справи апеляційним судом.

Відтак, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наведених вище мотивів.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 17 грудня 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи за власним бажанням, визнання недійсним запису в трудовій книжці, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за вимушений прогул та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ № 98-к від 01 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_3 з 01 березня 2018 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України та стягнути на його користь спричинену моральну шкоду в сумі 300 (триста) грн.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» (01021, вул. Кловський узвіз, 9/1 м. Київ; ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) 1500 (одну тисячу п'ятсот) грн витрат на правову допомогу.

Стягнути з Акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» (01021, вул. Кловський узвіз, 9/1 м. Київ; ) на користь держави 2290 (дві тисячі двісті дев'яносто) грн 60 коп. судового збору за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2019 року.

Головуючий: Судді: