Справа № 463/257/17 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/2138/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Копняк С.В., Цяцяка Р.П.,

секретаря: Матяш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

в січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що в 2016 році звернувся до Сокальського районного суду Львівської області із позовом до Червоноградського міського суду Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями судді Червоноградського міського суду Львівської області. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 29.02.2016 року відмовлено у відкритті провадження по справі в частині вимог до Червоноградського міського суду Львівської області. Не погодившись із вказаною ухвалою позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Ухвалою судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 29.02.2016 року - залишено без змін. Не погодившись з ухвалою апеляційного суду позивач оскаржив таку до суду касаційної інстанції. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.09.2016 року - ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 29.02.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2016 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Факт скасування судом касаційної інстанції ухвали Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2016 року свідчить, на думку позивача, про грубе порушення судом апеляційної інстанції норм ст..40,55,56 Конституції України та норм ЦПК України, а відтак свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди. Заподіяна позивачу моральна шкода проявилась у відсутності можливості в короткі терміни захистити свої права, моральних стражданнях, приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активної діяльності та активного громадського життя. Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди позивач покликався на те, що чинним законодавством не обмежено суми за відшкодування за моральну шкоду, а визначену суму позивач вважає адекватною з врахуванням порушення норм Конституції України і ЦПК України Апеляційним судом, до повноважень якого входить фактичне гарантування виконання норм чинного законодавства. А тому звернувся до суду з відповідним позовом, який просив задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є завідомо не правосудне, тому, що не ґрунтується на законності, верховенстві права, вимогах закону, та було прийнято без дотримання Конституції та законів України. Вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи. Зазначає, що відповідач не надав суду ніяких доказів, які б спростували його позовні вимоги, а тому йому не зрозуміло на якій підставі суд без доказово відмовив у позовних вимогах. Вважає, що суд зобов`язаний був застосувати норми Конституції України, як норми прямої дії і враховуючи норми ст. 56 Конституції України задовольнити позов або на підставі ст.8 Конституції України вказати в рішенні, що права позивача не порушувалися і не порушуються. Зазначає, що позивачу гарантоване право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Просить, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути 1 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Учасники справи в судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їх неявка відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності, а фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Матеріалами справи та судом встановлено, що в 2016 році позивач ОСОБА_1 звернувся до Сокальського районного суду Львівської області із позовом до Червоноградського міського суду Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями судді Червоноградського міського суду Львівської області. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 29.02.2016 року відмовлено у відкритті провадження по справі в частині вимог до Червоноградського міського суду Львівської області. Ухвалу мотивовано тим, що суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя, не є належним відповідачем у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 29.02.2016 року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.09.2016 року - ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 29.02.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19.04.2016 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Як вбачається зі змісту ухвали касаційної інстанції мотивами для її прийняття стала позиція колегії судді про те, що постановляючи оскаржувані у справі судові ухвали, суди не врахували тих обставин, що позивач рішення суду чи дії судді не оскаржує, а вважає, що такими діями йому завдана моральна шкода і принижена честь, гідність та ділова репутація, тому звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на норми цивільного права, що має бути перевірено і оцінено судом. При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суди не дотрималися вимог процесуального права та постановили помилкові ухвали, які підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними, в той же час позивач не надав суду доказів неправосудності рішення, а лише посилається на його скасування в процесуальному порядку, що не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду із наступних підстав.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог ст.1176 Цивільного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, вказано, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Для настання відповідальності за ч.1 ст.1176 ЦК України необхідно, щоб вищеперераховані дії правоохоронних органів та суду були незаконними.

Такий же порядок відшкодування шкоди встановлений Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", в т.ч. майнової та моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки позивач не надав ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України на підтвердження того, що відповідачами заподіяно моральну шкоду та не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вину останнього в її заподіянні, тобто факт порушення прав позивача діями відповідача, суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позову.

Отже, твердження апелянта про незаконність і необґрунтованість рішення суду, та що таке ухвалене з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи внаслідок невиконання норм Конституції, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 389-91 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.10.2019 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Копняк С.В.

Цяцяк Р.П.