Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 201/7237/17

провадження № 61-8227св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

представник позивача - Левченко ЮріяВалентинович,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7,

третя особа - виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпрі ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «БанкКредит Дніпро»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - АТ «Банк Кредит Дніпро»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа - виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку.

Позов мотивовано тим, що 23 листопада 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки з метою забезпечення повного і своєчасного виконання зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором від 23 листопада 2007 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року у рахунок погашення заборгованості за указаним кредитним договором було звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та визнано право власності за банком на вказане житло. Зазначене рішення апеляційного суду набрало законної сили і банк в передбаченому законом порядку зареєстрував за собою вказане право власності у державному реєстрі. У вказаній квартирі залишилися зареєстрованими відповідачі, які у цій квартирі не проживають з 2015 року, комунальні послуги не сплачують.

Оскільки добровільно знятись із реєстраційного обліку відповідачі не мають наміру, чим порушують права банку, ПАТ «Банк Кредит Дніпро» просило суд усунути банку перешкоди у користуванні та здійсненні права розпорядження власністю, а саме - квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та зняти останніх з реєстрації у вказаному житлі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2017 року у складі судді Антонюка О. А. позов ПАТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено. Усунуто для ПАТ «БанкКредит Дніпро» перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та знято відповідачів з реєстрації у вказаному житлі, визнавши їх такими, що втратили право користування цим житлом. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідачі дійсно зареєстровані у АДРЕСА_1, однак у вказаній квартирі без поважних причин не проживають тривалий час, за комунальні послуги не сплачують. Реєстрація відповідачів перешкоджає банку в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом.

Крім того, факт тривалої відсутності відповідачів за місцем знаходження спірного житла підтверджується також довідкою та актами житлової комунальної обслуговуючої організації на підставі письмових пояснень сусідів, затверджені житловою організацією за місцем знаходження житла.

Таким чином, оскільки відповідачі не проживають у АДРЕСА_1, а їх реєстрація у спірній квартирі порушує права банку, як власника вказаного нерухомого майна, суд вважав доведеними обставини позовних вимог, а позов обґрунтованим.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2017 року скасовано. У задоволенні позову ПАТ «Банк Кредит Дніпро» відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу не проживання та причин не проживання відповідачів у вказаній квартирі на підтвердження вимог банку щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

ОСОБА_4 посилався на те, що у квартирі вони не проживають з поважних причин, оскільки банк чинить їм перешкоди у проживанні у вказаній квартирі, не допускають їх до жилого приміщення, де залишилися їх особисті речі. Жиле приміщення вони самостійно у добровільному порядку не покидали.

Таким чином, вимоги банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав не проживання відповідачів у квартирі понад встановлені законом строки з тих підстав, що останні не проживають у квартирі та покинули жиле приміщення у добровільному порядку, належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються.

ПАТ «Банк Кредит Дніпро» є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року, однак з вимогами про виселення відповідачів, як новий власник, банк до суду не звертався, такі позовні вимоги у вказаній справі банком не заявлялись. Тому апеляційний суд вважав помилковими висновки суду першої інстанції про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, АТ «Банк Кредит Дніпро», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду є незаконною та необґрунтованою, судом неповно з'ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Посилалось на те, що у постанові Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року не враховано правильне застосування судом першої інстанції статті 405 ЦК України. При цьому зазначав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального права саме щодо визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а не про виселення. Право власності АТ «БанкКредит Дніпро» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було набуто шляхом примусового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року у справі № 201/15779/14-ц, тобто звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення (квартиру) відбувалось у судовому порядку, а не шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а тому вимоги частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» не підлягають застосуванню до зазначених правовідносин. Право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 січня 2017 року, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 січня 2017 року № 78697530. Банк не пред'являв позовних вимог про звільнення відповідачами указаної квартири, у зв'язку з тим, що відповідачі у цій квартирі фактично не проживали з моменту її придбання у власність ОСОБА_4 у жовтні 2007 року, квартира є непридатною для проживання фізичних осіб, не підключена до комунікацій будинку. Також підтвердженням наявності у відповідачів іншого житлового приміщення у належному для постійного проживання стані є те, що в апеляційній скарзі місцем проживання відповідачів була зазначена адреса: АДРЕСА_4.

Таким чином, банком було вірно обрано спосіб захисту своїх порушених прав шляхом звернення до суду з позовною заявою саме про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, а Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у рішенні від 07 листопада 2017 року у справі було вірно застосовано відповідні норми законодавства. Дніпровським апеляційним судом при прийнятті постанови від 19 березня 2019 року не враховано, що підставою позовних вимог банку у вказаній справі є не лише статті 405 ЦК України, а й статті 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України та статті 150, 156 ЖК Української РСР, які підлягали застосуванню судом апеляційної інстанції. З моменту переходу права власності на спірну квартиру до АТ «Банк Кредит Дніпро» у ОСОБА_4 припинилось право власності (право володіння, користування та розпорядження) на вищезазначену квартиру, а також припинилось право ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користування зазначеною квартирою.

Апеляційним судом було порушено норми процесуального права, а саме: не в повному обсязі досліджено докази, наявні в матеріалах справи, неповно з'ясовано фактичні обставини у справі.

До спірних правовідносин між сторонами судом апеляційної інстанції не застосовано правові позиції, висловлені Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, а також висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 січня 2019 року № 309/2477/16-ц (№ 61-43149св18).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зазначену цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року справу за позовом ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа - виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, призначено до розгляду.

У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 листопада 2007 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро», правонаступником якого є АТ «Банк Кредит Дніпро», та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки з метою забезпечення повного і своєчасного виконання зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором від 23 листопада 2007 року.

Відповідно до умов кредитного договору відповідач зобов'язаний повернути позивачу кредит відповідно до графіка, що наведений у додатку до цього договору (як основного, так і додаткового), який є його невід'ємною частиною. У разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), що діяла у період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення) та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення.

У порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, перестав своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, інші належні платежі, допустив заборгованість по кредиту.

Позивач, кредитодавець, відповідно до умов договору відправив на ім'я відповідача, позичальника, претензію про дострокове припинення своїх обов'язків через невиконання відповідачем умов договору, яка була отримана відповідачем.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та визнано право власності за банком на вказане житло. Указане судове рішення набрало законної сили і банк у передбаченому законом порядку зареєстрував за собою вказане право власності в державному реєстрі.На підставі вищевказаного рішення апеляційного суду 19 січня 2017 року за ПАТ «Банк Кредит Дніпро» було зареєстроване право власності на спірну квартиру.

Згідно довідки від 26 квітня 2017 року, виданої ТОВ «Інфанта - 1», у зазначеній квартирі зареєстровані три особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до довідки від 27 квітня 2017 року, виданої ТОВ «Інфанта - 1», зареєстровані у АДРЕСА_1 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у спірній квартирі не проживають з моменту придбання її у власність ОСОБА_4 у жовтні 2007 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга АТ «Банк Кредит Дніпро» задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Банк Кредит Дніпро», апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, обґрунтовано виходив із того, що у матеріалах справи відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу та причин не проживання відповідачів у вказаній квартирі на підтвердження вимог банку щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

При цьому апеляційний суд правильно прийняв до уваги доводи ОСОБА_4 про те, що відповідачі не проживають у квартирі з поважних причин, оскільки банк чинить їм перешкоди у проживанні у вказаній квартирі, не допускає їх до жилого приміщення, де залишилися їх особисті речі, яке вони самостійно у добровільному порядку не покидали та були там відсутні з наведених поважних причин, пов'язаних з перешкодами позивача. Таким чином, вимоги банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав не проживання відповідачів у квартирі понад встановлені законом строки без поважних причин, належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються. ПАТ «Банк Кредит Дніпро» є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року, однак з вимогами про виселення відповідачів, як новий власник, банк до суду не звертався, такі позовні вимоги у вказаній справі банком не заявлялись.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З урахуванням встановлених та наведених обставин про те, що непроживання відповідачів у спірній квартирі, яка відповідно до укладеного договору іпотеки була придбана до укладення указаного кредитного договору, без поважних причин понад установлені строки не доведено, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення зазначеного позову.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В.В. Шипович