ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року м. Чернівці справа № 722/546/15

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.

секретар Ковальчук Н.О.

за участю: прокурора Балицької Р.С., представника відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області Федюкової Т.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом керівника Кельменецької місцевої прокуратури Чернівецької області в інтересах держави в особі Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Державна екологічна інспекція у Чернівецькій області, Ломачинецька сільська рада Сокирянського району Чернівецької області, Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, за апеляційною скаргою заступника прокурора Чернівецької області в інтересах держави в особі Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Римлянської Г.О.,

В С Т А Н О В И В :

Керівник Кельменецької місцевої прокуратури Чернівецької області в інтересах держави в особі Дністровсько-Прутського басейнового управління водних ресурсів звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Посилався на те, що 20 травня 2014 року прокуратурою Чернівецької області розпочато перевірку фактів можливого незаконного будівництва об'єктів нерухомого майна в с.Ломачинці Сокирянського району, що розташовані в межах прибережно-захисної смуги річки Дністер та на землях водного фонду, викладених у публікації Чернівецької незалежної інформаційної агенції «Букінфо» від 20 травня 2014 року «Журналісти та місцева громада Сокирянщини намагалась потрапити у маленьке Межигір'я - приватний маєток Василя Козака на березі Дністра».

21 травня 2014 року прокуратурою Чернівецької області надано вимогу Державній екологічній інспекції у Чернівецькій області про проведення перевірки дотримання природоохоронного законодавства при здійсненні вищевказаного будівництва, на виконання вимог якої 23 червня 2014 року першим заступником начальника Державної екологічної інспекції у Чернівецькій області видано наказ №157 та направлення на проведення позапланової перевірки фізичними особами на території прибережно-захисної смуги водосховища «Дністровського комплексу гідровузла в урочищі «Вишнева» с. Ломачинці Сокирянського району.

В ході проведеної перевірки Державною екологічною інспекцією встановлено, що на землях водного фонду Дністровського водосховища між урізом води та 123 відміткою, по якій проходить межа земельної ділянки ОСОБА_6, побудовані наступні об'єкти: дерев'яна альтанка, дерев'яний будиночок (тимчасові споруди), бетоновані сходи, бетонований причал.

Дані споруди перебувають на земельній ділянці, яка належить на праві постійного користування Дністровсько-Прутському басейновому управлінню водних ресурсів, та знаходиться в частині прибережно-захисної смуги водосховища. Вилучення частини земельної ділянки та розташування цих споруд або згода на їх будівництво з постійним землекористувачем не погоджувалися, чим порушено вимоги ст. ст. 59,60,61 Земельного Кодексу України, ст..ст.88,89 Водного кодексу України.

За наслідками перевірки Екологічною інспекцією складено відповідний акт, а також 27 червня 2014 року ОСОБА_6 надіслано припис з вимогою привести у відповідність з природоохоронним законодавством використання земельних ділянок Дністровського водосховища у строк до 27 липня 2014 року.

Крім того, за результатами зазначеної перевірки державним інспектором навколишнього середовища в Чернівецькій області відносно ОСОБА_6 складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.53-1 КУпАП, та відповідною постановою від 26 червня 2014 року накладено адміністративне стягнення. Сума штрафу відповідачкою сплачено, а тим самим визнано факт самовільного захоплення.

Вказував, що у зазначені строки інформація про виконання ОСОБА_6 припису не надходила.

Наказом заступника начальника Інспекції від 23 вересня 2014 року №2/3 призначено проведення позапланової перевірки виконання раніше виданого припису №02/100 від 27 червня 2014 року. Цього ж дня інспектором з охорони навколишнього середовища у Чернівецькій області здійснено виїзд по місцю вчинення порушення та складено акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства, відповідно до якого здійснити перевірку не представилось можливим у зв'язку з відсутністю ОСОБА_6 та неможливістю потрапити на територію земельної ділянки, на якій розташовані вищевказані об'єкти.

30 вересня 2014 року ОСОБА_6 направлено повідомлення з пропозицією прибути 20 жовтня 2014 року до Інспекції з метою розгляду справи про порушення вимог природоохоронного законодавства, проте відповідачка у визначений час до Інспекції не з'явилася.

У відповідності до вимог ст.116,125,126 Земельного Кодексу України, органами виконавчої влади та місцевого самоврядування не приймалось жодних рішень щодо надання у власність чи користування ОСОБА_6 оспорюваної земельної ділянки.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд зобов'язати ОСОБА_6 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, яка знаходиться в урочищі «Вишнева» Ломачинської сільської ради між урізом води та 123 відміткою, по якій проходить межа належної ОСОБА_6 земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан шляхом знесення наступних об'єктів: дерев'яної альтанки, дерев'яного будиночка, бетонованого причалу та бетонованих сходів.

25 липня 2015 року відповідачка ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7, і після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище з «Козак» на «Прівалову» (т.2 а.с.118).

У жовтні 2017 року Кельменецька місцева прокуратура збільшила позовні вимоги. Посилалася на те, що ОСОБА_6 на підставі договору дарування передала ОСОБА_2 частину земельної ділянки площею 0,1888 га, а також частку житлового будинку, побудованого на цій земельній ділянці. Крім цього, представником відповідача надано суду паспорт технічного стану ГТС бази-стоянки малих суден від 24.06.2015 року, свідоцтво про придатність гідротехнічної споруди до експлуатації. Зі змісту даних документів вбачається, що фактичним користувачем самовільно розміщених у прибережній захисній смузі об'єктів, а саме: сходів, елингу на сваях (альтанки) та причалу є ОСОБА_2. А тому прокуратура просила ОСОБА_2 притягнути в якості співвідповідача та задовольнити позов.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення заступник прокурора Чернівецької області в інтересах держави в особі Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов керівника Кельменецької місцевої прокуратури задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що відповідачі не надали суду доказів про те, що ОСОБА_2 відводилася спірна земельна ділянка для спорудження гідротехнічних споруд бази - стоянки маломірних суден та, що вказані споруди нею використовуються саме для бази - стоянки маломірних суден.

Більше того, в матеріалах справи відсутні докази щорічного контрольно-інспекторського огляду інженерами-інспекторами Регістра судноплавства України та проведення водолазного обстеження дна операційної акваторії, а тому твердження суду про те, що ОСОБА_2 законно використовує самовільно споруджені об'єкти на самовільно зайнятій земельній ділянці в прибережній захисній смузі є безпідставними.

Також є помилковим висновок суду про те, що Дністровсько-Прутське басейнове управління водних ресурсів є неналежним позивачем, оскільки державний акт на право постійного користування землею виданий Дністровському басейновому водогосподарському об'єднанню. 21 вересня 2000 року Дністровське басейнове водогосподарське об'єднання перейменоване в Дністровське басейнове управління водними ресурсами річок Дністра, Пруту і Сірету. З 2 жовтня 2006 року на базі ліквідованого Дністровського басейнового управління водними ресурсами, як правонаступник створено Дністровсько-Прутське басейнове управління водних ресурсів.

Ухвалою судді апеляційного суду Чернівецької області від 15 січня 2018 року у відкритті апеляційного провадження відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року ухвала апеляційного суду Чернівецької області від 15 січня 2018 року скасована, справа передана до Апеляційного суду Чернівецької області для продовження розгляду.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Чернівецької області ліквідовано та утворено Чернівецький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Чернівецьку область, з місцезнаходженням у місті Чернівцях.

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, № 2147-VIII до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

12 листопада 2018 року розпочав роботу Чернівецький апеляційний суд.

Відповідно до наказу Державного агентства водних ресурсів України від 23 січня 2018 року №24 Дністровсько-Прутське басейнове управління водних ресурсів перейменоване у Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет (т.3 а.с.173-174).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено самовільного захоплення відповідачами земельної ділянки прибережної захисної смуги та самочинної побудови на ній зазначених в позові споруд.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідачі є співвласниками земельної ділянки, кадастровий номер :05:001:0370, загальною площею 0,1888 га, цільове призначення 07.01- для будівництва та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення, та дачного будинку літ «А», загальною площею 224,10 кв.м., в тому числі житловою площею 110,20 кв.м., що розташовані в с.Ломачинці, вул.Вишнева,8 Сокирянського району Чернівецької області, що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав.

За результатами перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства Державною екологічною інспекцією у Чернівецькій області, складено акт від 24-27 червня 2014 року про виявлені порушення природоохоронного законодавства та встановлено, що на землях водного фонду Дністровського водосховища між урізом води і 123 відміткою, по якій проходить межа земельної ділянки ОСОБА_6, побудовані дерев'яний будиночок, дерев'яна альтанка (тимчасові споруди) та бетонований причал. Дані споруди перебувають на земельній ділянці, яка належить на праві постійного користування Дністровсько-Прутському БУВР та знаходиться в частині прибережної-захисної смуги водосховища (т.1 а.с.9-10).

24 червня 2014 року відносно ОСОБА_6 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.53-1, ч.1 ст.53 КУАП України та постановою від 26 червня 2014 року накладено адміністративне стягнення.

27 червня 2014 року ОСОБА_6 видано припис за № 02/100 про усунення порушень природоохоронного законодавства шляхом приведення у відповідність використання земельних ділянок Дністровського водосховища (т.1 а.с.11).

Постановою Шевченівського районного суду м.Києва від 10 лютого 2016 року адміністративний позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано незаконними дії державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Чернівецькій області ОСОБА_8 з приводу притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності, визнано протиправною та скасовано постанову №005957 від 26 червня 2014 року про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за вчинення вказаного в ній адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 25 березня 2016 року (т.1 а.с.121-125). З мотивувальної частини постанови вбачається, що в протоколі про адміністративне правопорушення та постанові про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності не наведено та не вбачається, яку саме земельну ділянку було самовільно зайнято позивачем та яким чином її було визначено.

Таким чином, в силу положень ч.1 ст. 59 ЦПК України, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку визнавши протокол про адміністративне правопорушення та постанову про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності недопустимими доказами під час ухвалення рішення у даній справі.

Згідно зі ст.ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до ст. 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60, 62 ЗК України та ст.ст. 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об'єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Обгрунтовуючи позов прокурор зазначав, що на землях водного фонду Дністровського водосховища між урізом води та 123 відміткою, по якій проходить межа земельної ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_2, останніми побудовані наступні об'єкти: дерев'яна альтанка, дерев'яний будиночок (тимчасові споруди), бетонований причал та бетоновані сходи. Дані споруди перебувають на земельній ділянці, яка належить на праві постійного користування Дністровсько-Прутського БУВР, та знаходиться в частині прибережно-захисної смуги водосховища. Вилучення частини земельної ділянки на розташування цих споруд або надання згоди на їх будівництво з постійним землекористувачем не погоджувалось, чим порушено вимоги статей 59, 60, 61 Земельного кодексу України, статей 88, 89 Водного кодексу України.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно викопіювання ПП «Захід-ЗЕМ» площа самовільно побудованих об'єктів в урочищі «Вишнева» с.Ломачинці Сокирянського району Чернівецької області становить: дерев'яна площадка 21,97 кв. м., Кн. (капітально нежитлова споруда) 3,08 кв. м., дерев'яна площадка з навісом 22,41 кв. м; бетонована доріжка -15,07 кв. м., бетоновані сходи -13,86 кв. м., альтанка -21,97 кв. м (т.1, а.с.27-28, 230-231). Однак, в даній експлікації не зазначено як існуючий в натурі бетонований причал, про який зазначено в позовній заяві.

При цьому, інженером-землевпорядником ПП «Захід-Зем» ОСОБА_9 в судовому засіданні в суді першої інстанції було роз'яснено вищевказане викопіювання та схематично продемонстровано межу земельної ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_2, яка проходить вище 123 відмітки від урізу води. Також вказав на схемі місце знаходження зазначених в позовній заяві споруд на земельній ділянці водного фонду нижче 123 відмітки: бетонованих сходів на викопіюванні зазначено за №5, дерев'яної альтанки за №6. При цьому показав на схемі, що дерев'яний будиночок площею 3,08 кв. м, зазначений за №2 (Кн капітально нежитловий) знаходиться вище 123 відмітки від урізу води, дерев'яна площадка з навісом площею 22,41 кв.м, зазначена за №3, знаходиться нижче 123 відмітки, а бетонований причал взагалі в натурі відсутній та на викопіюванні не зазначений.

З метою визначення відповідності фактичного розташування спірних споруд, а саме чи вони знаходяться на земельній ділянці, що належить на праві власності відповідачам, чи в прибережно-захисній смузі, Сокирянським районним судом 19 серпня 2016 року була призначена судова земельно-технічна експертиза (т.1 а.с.234-235).

03 травня 2017 року судовий експерт Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз направив сторонам по справі повідомлення про те, що огляд об'єкту відбудеться 08 червня 2017 року з 12.00 до 13.00 годин (т.1 а.с.252-253).

03 липня 2017 року судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз направлено до суду повідомлення №4431 про неможливість дачі висновку у зв»язку з недопущенням експерта для проведення огляду та обмірів (т.2 а.с.4).

Отже, судово земельно-технічна експертиза у справі проведена не була. В подальшому позивач не наполягав на проведенні зазначеної експертизи, будь-яких клопотань про зобов'язання відповідачів забезпечити доступ експерта до спірних будівель не заявляв.

Крім цього, колегія суддів вважає, що позивачі, зокрема представники Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет мали можливість забезпечити експерту доступ до прибережно-захисної смуги водосховища (зокрема, через землі водного фонду), і відповідно забезпечити проведення судової земельно-технічної експертизи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивач належними та допустимими доказами по справі не довів, на якій відстані та відповідно на чиїй земельній ділянці знаходиться спірний дерев'яний будиночок.

Також, з матеріалів справи не встановлено будь-якими доказами наявність бетонованого причалу.

Що стосується бетонових сходів та дерев'яної альтанки, то колегія суддів виходить з наступного.

Як пояснив представник відповідачів, що дані споруди існували задовго до того, як відповідачі отримали у власність земельну ділянку. Зокрема, дерев'янка альтанка - це був пункт спостереження, а сходи вели до берегу річки. Дані споруди відповідачі не будували, вони знаходяться поза межами їхньої земельної ділянки і в їхньому користуванні вони не знаходяться. До даних споруд по берегу річки є вільний доступ і ними може користуватися будь-яка особа.

Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування даних тверджень позивачі не надали.

Колегією суддів апеляційного суду був досліджений паспорт технічного стану ГТС бази-стоянки малих суден, довідка про включення ГТС до бази даних гідротехнічних споруд від 04 серпня 2015 року, свідоцтво про придатність гідротехнічної споруди до експлуатації, які видані на ім'я ОСОБА_2. З даних документів вбачається, що до ГТС бази-стоянки малих суден включені бетонові сходи в кількості трьох штук із зазначенням довжини та ширини, а також елинг на сваях з площадкою для відпочинку площею 15,20 кв.м.

Проте, прокурор в своєму позові не конкретизував які саме бетоновані сходи слід знести, із зазначенням довжини та ширини.

Крім цього, прокурор просив знести дерев'яну альтанку, без зазначення її площі. З викопіювання земельної ділянки вбачається, що на ній знаходяться дерев'яна площадка площею 21,97 кв.м. та дерев'яна площадка з навісом площею 22,41 кв.м. (т.1 а.с.28). А з паспорту ГТС бази-стоянки малих суден вбачається наявність елингу на сваях з площадкою для відпочинку площею 15,20 кв.м. Отже, прокурором в позовній заяві не конкретизовані вимоги щодо знесення дерев'яної альтанки. А тому, доводи в апеляційній скарзі про те, що користувачем спірних дерев'яної альтанки та бетонованих сходів є ОСОБА_2 є безпідставними.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність доступу до спірної земельної ділянки через огорожу, збудовану іншими співвласниками земельних ділянок, оскільки прокурор в своєму позові не просив звільнити земельну ділянку шляхом знесення огорожі, а тому дані обставини виходять за межі позовних вимог. Крім цього, колегія суддів наголошувала, що у позивачів є наявність доступу до спірної земельної ділянки через землі водного фонду ( зі сторони річки).

Доводи апеляційної скарги з приводу правомірності реєстрації за ОСОБА_2 ГТС бази-стоянки малих суден та з приводу відсутності договору оренди земельної ділянки виходять за межі предмету позовних вимог, а тому колегією суддів не дається оцінка.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог.

Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду про відмову в задоволенні позову з тієї підстави, що Дністровсько-Прутське БУВР за відсутності державного акту на право користування землею є неналежним позивачем, в інтересах якого прокурором пред'явлено позов.

З матеріалів справи вбачається, що 26 вересня 1992 року Дністровському басейновому водогосподарському об'єднанню було видано державний акт на право постійного користування землею площею 2385,9 га землі в межах згідно з планом. Дана земля надана у постійне користування для водосховища Дністровської ГЕС (т.1 41-44).

01 жовтня 2000 року Дністровське басейнове водогосподарське об'єднання перейменоване в Дністровське басейнове управління водними ресурсами річок Дністра, Пруту і Сірету відповідно до наказу Державного комітету України по водному господарству від 21 вересня 2000 року №138 (т.2 а.с.116).

02 жовтня 2006 року на базі ліквідованого Дністровського басейнового управління водними ресурсами річок Дністра, Пруту і Сірету створено Дністровсько-Прутське басейнове управління водних ресурсів відповідно до наказу Державного комітету України по водному господарству від 14 червня 2006 року №126. Відповідно до п.13 зазначеного наказу визначено, що Дністровсько-Прутське басейнове управління водних ресурсів є правонаступником майнових прав та обов'язків ліквідованих Дністровського БУВР та Чернівецького облводгоспу (т.2 а.с.114, 117).

Крім цього, орієнтовні розміри і межі водоохоронних зон, в тому числі і прибережних захисних смуг, встановлені на законодавчому рівні, а тому навіть відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги. Позивач є органом, який у межах своїх повноважень відповідно до законодавства забезпечує у межах басейнів річок Дністер, Прут та Сірет реалізацію державної політики у сфері управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів, розвитку водного господарства і гідротехнічної меліорації земель та експлуатації державних водогосподарських об»єктів і т.д.

У відповідності до змісту ст.121 Конституції України, ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції на час звернення з позовом) прокурор вправі звертатися до суду із позовом на захист інтересів держави.

Частина 2 ст.45 ЦПК України (в редакції на час пред'явлення позову) передбачала, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року №3-рп/99 прокурори подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Підставою представництва прокурором у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів, у тому числі потреба у здійсненні екологічної безпеки та охорони землі як національного багатства, внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. При цьому інтереси держави можуть збігатися або не збігатися з інтересами конкретних державних підприємств, а держава може вбачати інтерес не тільки в діяльності цих підприємств.

Обгрунтовуючи позовні вимоги прокурор вказав, що незаконне використання земельної ділянки водного фонду рекреаційного призначення було проведено всупереч встановленому державою порядку, зачіпає інтереси держави. При цьому, прокурор визначив Дністровсько-Прутське басейнове управління водних ресурсів як орган, який, на його думку, повинен представляти інтереси держави в спірних правовідносинах.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що Дністровсько-Прутське басейнове управління водних ресурсів (тепер Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет) є належним представником інтересів держави, оскільки здійснює догляд за водними об'єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами, тощо.

З огляду на викладене, з мотивувальної частини рішення слід виключити посилання суду на те, що Дністровсько-Прутське БУВР є неналежним представником позивача - держави України, в інтересах якої прокурором пред'явлено позов.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 37, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Чернівецької області в інтересах держави в особі Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2017 року висновок суду як на підставу для відмови в задоволенні позову те, що Дністровсько-Прутське Басейнове управління водних ресурсів є неналежним представником позивача - держави України, в інтересах якої прокурором пред'явлено позов.

В решті рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2019 року.

Головуючий /підпис/ Н.К. Височанська

Судді: /підпис/ А.І. Владичан

/підпис/ І.М. Литвинюк

З оригіналом згідно: Н.К. Височанська