Справа № 457/452/18 Головуючий у 1 інстанції: Грицьків В.Т.
Провадження № 22-ц/811/195/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м.Львів

Справа № 457/452/18

Провадження № 22ц/811/195/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Трускавецького міського суду Львівської області, ухвалене у м. Трускавці 26 липня 2018 року(суддя Грицьків В.Т.)

у справі

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, з участю третьої особи: органу опіки та піклування (Трускавецької міської ради), про надання дозволу на виїзд дитини за кордон в супроводі матері без згоди батька,-

встановив:

17 травня 2018 року позивач звернулась з позовом, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон в супроводі матері без згоди батька. Свій позов мотивує тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 16 червня 2017року розірвано. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них народився син ОСОБА_6, який після розлучення проживає з нею. Вказує, що намагається створити умови для належного виховання та розвитку сина. З метою оздоровлення дитини та враховуючи наявність такої можливості, вона здійснила замовлення туру у ТОВ «Агенція відпочинку «Поїхали з нами» з метою отримання туристичних послуг-відпочинку у країні Греція, о.Крит-Іракліон у період з 19 червня по 28 червня 2018року. Проте відповідач, не обґрунтовуючи власної позиції, відмовив їй у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку без його супроводу. Стверджує, що відповідач обіцяв надати зазначений дозвіл після придбання путівки, але в подальшому відмовився. Вказане зумовило відкликання вищевказаного замовлення та укладення Договору №К406/180315-3 від 15 березня 2018року на туристичне обслуговування - на інший період відпочинку (з 11 по 20 вересня 2018року). Зазначає, що 2 травня 2018 року звернулась до ОСОБА_4 з проханням надати дозвіл на виїзд дитини без його супроводу, однак відповідач проігнорував вказане звернення. 11 травня 2018року звернулась повторно до відповідача із вищевказаним проханням. Вказує, що відповідач ігнорує її прохання щодо надання дозволу та уникає спілкування з нею, що унеможливлює отримання від ОСОБА_4 дозволу на виїзд за кордон дитини. Зазначає, що вдруге вийшла заміж і її чоловік працює в Іспанії. Вони хочуть сім'єю з сином поїхати на відпочинок у Грецію. Стверджує, що сину необхідне оздоровлення.

Рішенням суду позов задоволено.

Надано дозвіл ОСОБА_5 на тимчасове вивезення та виїзд сина, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон - у країну Грецію у супроводі матері ОСОБА_5 з туристичною метою у період часу з 11 по 20 вересня 2018 року без згоди та супроводу батька дитини, ОСОБА_4

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4 Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що порушує законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вказує, що він заперечує проти виїзду сина за кордон, оскільки поїздка сина відбудеться в період навчання в школі. Зазначає, що позивач відмовила йому у наданні дозволу на спілкування з сином. Крім цього, боїться, що коли вони перетнуть лінію кордону, то більше не повернуться, так як чоловік позивача працює в Іспанії, однак якщо б позивач підписала з ним договір, то він би надав дозвіл на виїзд дитини за кордон. Вказує, що запропонував підписати позивачу договір про його участь у вихованні та утриманні дитини, де передбачено порядок виїзду дитини за кордон та штрафні санкції у випадку неповернення.

13 лютого 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача у справі ОСОБА_5, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 26 липня 2018 року без змін. Вважає рішення суду законним, а доводи апеляційної скарги безпідставними і необґрунтованими, оскільки відмовляючи у наданні дозволу на вивезення їх спільного сина ОСОБА_6 за кордон, відповідач спонукав її до укладення договору лише у власних інтересах, а не в інтересах сина. Попри твердження відповідача, що син пропустить навчання у вересні , якщо поїде відпочивати, не вжив жодних заходів та не надав коштів для організації відпочинку дитини влітку, але навпаки відмовився надати дозвіл на вивіз дитини в червні місяці.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 4 жовтня 2008 року, який рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 16 червня 2017 року у справі №457/642/17 було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 27 червня 2017 року, що підтверджується копією рішення суду, яке знаходиться в матеріалах справи.

В цьому шлюбі в сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_6, що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 6 березня 2012 року, який після розірвання шлюбу проживає з позивачем, що було підтверджено сторонами в судовому засіданні.

Позивачем було подано позов про стягнення аліментів з відповідача на утримання сина, оскільки відповідач добровільно не надавав матеріальної допомоги для утримання сина і як вбачається з копії довідки про розмір отриманих аліментів ОСОБА_5 від 23 лютого 2018 року за вих № 01-38/Д2-55154747/1545, нею було отримано за період з 1 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2017 року у сумі -0,00 грн.;

1 листопада 2017 року по 30 листопада 2017 року -5375,50 грн.;

1 грудня 2017 року по 31 грудня 2017 року -1500 грн.;

1 січня 2018 року по 31 січня 2018 року -1500 грн.;

1 лютого 2018 року по 23 лютого 2018 року 0,00 грн..

З метою оздоровлення сина позивачем було заброньовано тур з 19 червня 2018 року по 29 червня 2018 року у ТОВ «Агенція відпочинку «Поїхали з нами» з метою отримання туристичних послуг-відпочинку у країні Греція, о.Крит-Іракліон, (що підтверджується копією Листа-бронювання №CER19068B8) та відповідно до копій квитанцій оплачено вартість туру в розмірі 29 120 грн. (а.с. 35).

У зв'язку з необхідністю отримання дозволу на виїзд сина за кордон для відпочинку, позивач звернулась до відповідача з проханням про надання такого дозволу, однак в такому він їй відмовив, що стверджується як скріншотом переписки позивача та відповідача у мобільному додатку «Viber», яка є в матеріалах справи, так і поясненнями сторін у судовому засіданні.

Надалі позивач змушена була відкликати вищевказане замовлення та укладення Договору №К406/180315-3 від 15 березня 2018 року на туристичне обслуговування - на інший період відпочинку. Згідно заявки - додатку №1 до Договору на туристичне обслуговування №К406/180315-3 від 15 березня 2018 року вбачається, що туристична подорож позивача (ОСОБА_5) та її сина (ОСОБА_6) здійснюється до країни Греція/Іракліон (о.Крит) у період з 11 по 20 вересня 2018 року. Деталі транспортування: Авіапереліт. Виліт (виїзд) з м.Львів 11 вересня 2018 року, виліт (виїзд) з Іракліон 20 вересня 2018 року.

Позивачем робились спроби щодо врегулювання даного спору мирним шляхом, що результату не дало.

Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Пункт 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, вказує, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Пунктами 3, 4, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» передбачено, що: виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одною з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

У разі посилання на цей Закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Статтями 7, 155 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Статтями 3,6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, учасником якої є Україна з 27 вересня 1991 року, встановлено - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі здоровий розвиток дитини.

Стаття 27 цієї Конвенції передбачає, що держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Така позиція висловлена ЄСПЛ у справі «М. С. проти України».

В процесі розгляду справи представником відповідача в судовому засіданні 20 липня 2018 року долучено письмові докази, зокрема копію договору про участь батька у вихованні та утриманні дитини.

Суд першої інстанції мотивовано визнав, що вищезазначений договір не можна вважати таким, що відповідає інтересам дитини та що в результаті укладення такого зі сторони відповідача, тобто батька дитини, буде здійснена реалізація його прав та виконання батьківських обов'язків, які будуть ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності й не будуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Судом також встановлено, що дитина постійно проживає разом з матір'ю, мати дитини піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним, відповідач проживає окремо, сплачує аліменти.

Відповідач не заперечує проти проживання сина з матір'ю, однак згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон не надає, указуючи при цьому, що позивачка порушує його права на участь у вихованні дитини.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність порушення прав відповідача позивачем, оскільки відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували те, що ним особисто вживались заходи для створення належних умов задля забезпечення та гарантування повноцінного, здорового, гармонійного розвитку його неповнолітньої дитини. Суду не надано доказів того, що позивач виїздить з дитиною на постійне місце проживання до Республіки Греція або іншої держави і в ході судового розгляду таких доказів здобуто не було.

В матеріалах справи наявна довідка Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за № 75 від 23 липня 2018 року про те, що позивач ОСОБА_5 працює лікарем з медицини невідкладних станів пункту екстреної медичної допомоги у м. Трусквець Дрогобицької районної станції екстреної медичної допомоги з 1 листопада 2017 року та довідка ТОВ «ХотелМенежмент Груп» за № 233 від 24 липня 2018 року про те, що позивач працює за сумісництвом в ТОВ «ХотелМенежмент Груп» лікарем-терапевтом відокремленого відділення № 1 медичного центру «Медпалас» з 10 травня 2018 року, що дає підстави суду вважати, що позивач не має наміру виїзду на кордон на постійне місце проживання.

Батьки мають право на реалізацію власних інтересів та батьківських прав такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 26 липня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді