ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/1466/18 Номер провадження 22-ц/814/2347/19Головуючий у 1-й інстанції Олефір А. О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою приватного підприємства «Агрофірма «Славутич» на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 29 травня 2019 року (прийняте суддею Олефір А.О., повний текст рішення складено 05 червня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Агрофірма «Славутич» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного підприємства «Агрофірма «Славутич» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що наказом від 06.11.2017 року її було звільнено з посади головного бухгалтера приватного підприємства Агрофірми «Славутич» (далі АФ «Славутич») на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором і правилами внутрішнього розпорядку. Наказ про своє звільнення та трудову книжку вона до цього часу не отримала. Вважає дії підприємства незаконними, оскільки звільнення на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України можливе після застосування дисциплінарного або громадського стягнення, разом з тим до неї не було застосовано жодного дисциплінарного стягнення. Посилаючись на викладене, позивач просила суд, визнати незаконним її звільнення з посади головного бухгалтера АФ «Славутич», поновити її на посаді головного бухгалтера АФ «Славутич», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 25904,60 грн. по день поновлення на роботі.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 29 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агрофірма «Славутич» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Приватного підприємства Агрофірми «Славутич».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Приватного підприємства Агрофірми «Славутич» з дати звільнення, а саме з 06.11.2017 року.

Стягнуто з Приватного підприємства Агрофірми «Славутич» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2017 року по 29 травня 2019 року включно в сумі 57746,04 грн. (п`ятдесят сім тисяч сімсот сорок шість грн. 04 коп.).

Стягнуто з Приватного підприємства Агрофірми «Славутич» на користь держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

З даним рішенням суду не погодилося приватне підприємство «Агрофірма «Славутич» та подало на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 29 травня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилаються на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема вказують, що відповідач не міг об`єктивно виконати свій обов`язок щодо вручення копії наказу позивачу через умисні дії самого позивача, які виразилися у відмові ставити свій підпис в наказі про ознайомлення з ним та отримання його копії. На підставі чого було складено відповідний акт, який на думку відповідача є достовірним та допустимим доказом. Також вказує, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Крім того зазначає, що оригінал наказу №290 від 06.11.2017 р. про оголошення догани головному бухгалтеру ПП «Агрофірма Славутич» ОСОБА_1 виявлений не був, а з`ясувати причину відсутності даного документа в колишнього власника підприємства не виявляється можливим через його перебування у розшуку. Копія даного наказу наявна в матеріалах справи, а його достовірність ніким із учасників справи під сумнів не ставилася. Посилаються на те, що судом першої інстанції порушено приписи ч.1 ст.13 ЦПК України, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог. Також вказує, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного судового рішення не враховано, що в штатному розписі ПП «Агрофірма Славутич» згідно наказу по підприємству №302 від 28.12.2017 посада головного бухгалтера з 01.01.2018 р. відсутня, а також з 01.01.2019 відповідно до наказу №342 від 28.12.2018 р. відсутня і посада бухгалтера. Крім того, апелянт вказує, що судом першої інстанції обрахунок суми середнього заробітку є невірним, оскільки здійснений в порушення правил, визначених Порядком обчислення середньої заробітної заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, тобто не виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи.

Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовуючи доводи апеляційної скарги прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Разом з цим, представником позивача заявлено клопотання про розгляд вказаної справи в режимі відеоконференції, однак зважаючи на те, що розгляд вказаної справи проводиться в порядку письмового провадження, тому вказане клопотання судом апеляційної інстанції відхиляється.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що наказом № 247 від 09.02.2016 року, ОСОБА_1 з 15.02.2016 року призначено на посаду головного бухгалтера АФ «Славутич» за сумісництвом (а.с.26,71).

Як вбачається з Наказу № 291 від 06.11.2017 року, ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера АФ «Славутич» за систематичні порушення трудової дисципліни, створення напруженої атмосфери роботи на підприємстві, конфліктність, постійне невиконання розпоряджень і наказів директора підприємства і виконавчого директора, розповсюдження неправдивої інформації про діяльність підприємства, доведення працівників до неможливості роботи на підприємстві, що потягло за собою їх звільнення, утримування і не допуск до установчих документів (Статуту, Установчого договору та інших документів), не допуск керівників підприємства до фінансової та іншої документації, створення неможливої обстановки для нормального управління підприємством для директора підприємства і виконавчого директора, втрату довіри, як до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (а.с.98).

Отже, видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера, АФ «Славутич» відповідач керувався положеннями п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що наказ про звільнення було вручено ОСОБА_1 , а тому суд дійшов до висновку, що позивачем не пропущено строк на звернення до суду, отже позов в частині визнання незаконним звільненням підлягає задоволенню, відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення та не доведено того, що порушеня допущені позивачем, мали системний характер. Разом з цим, місцевий суд зазначив, що оскільки АФ «Славутич» не є ліквідованим підприємством, а тому позивач ОСОБА_1 має бути поновлена на роботі на посаді головного бухгалтера з дати звільнення, а саме з 06.11.2017 року. Також, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 57746,04 грн.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 працювала на посаді головного бухгалтера АФ «Славутич» за сумісництвом. Згідно абзацу 5 Пункту 1.1 Інструкції, на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 працювала на АФ «Славутич» за сумісництвом, тому матеріали справи не містять доказів того, що її трудова книжка велася на АФ «Славутич», тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що строк для звернення до суду з позовом необхідно обчислювати з дня вручення копії наказу про звільнення, а не з дати видачі трудової книжки.

Відповідно до Наказу №291 від 06.11.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера АФ «Славутич», вбачається, що в ньому відсутня відмітка про вручення його копії ОСОБА_1 .

Відповідно до Акту від 07.11.2017 року, його складено директором ОСОБА_3 , виконавчим директором ОСОБА_4 , агрономом ОСОБА_5 , охоронником ОСОБА_6 , про те, що ОСОБА_1 (головний бухгалтер АФ «Славутич» звільнена 06.11.2017 р.) знаходилась на території агрофірми 07.11.2017 року та отримала наказ про звільнення №291 від 06.11.2017 року та наказ про порушення трудової дисципліни №290 від 06.11.2017 року. ОСОБА_1 на їх прохання поставити підпис про ознайомлення з наказами та про отримання їх копій відмовилась та викликала з цього приводу поліцію (а.с.75).

Свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що з червня 2017 року працює виконавчим директором на АФ «Славутич». Керівником підприємства в листопаді 2017 року було звільнено ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера. Наказ про її звільнення було видано охоронцю підприємства, який на вході на підприємство оголосив його ОСОБА_1 . При цьому свідок пояснив, що під час оголошення охоронником наказу він знаходився на відстані від нього, тому не чув його змісту, факту того, що ОСОБА_1 отримала наказ не бачив та не чув що вона відмовилася від його отримання. З відстані зрозумів, що це був саме наказ про звільнення. В акті, у якому зазначено, що остання отримала наказ про звільнення поставив підпис, оскільки бачив як вона його фотографувала. Під час цих обставин бачив охоронника ОСОБА_6 , хто був іще з працівників не пам`ятає, керівник підприємства ОСОБА_3 був у приміщенні.

Надаючи оцінку Акту від 07.11.2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що у ньому викладено обставини, які суперечать один одному, а саме, зазначено, що ОСОБА_1 знаходилась на території агрофірми 07.11.2017 року та отримала наказ про звільнення № 291 від 06.11.2017 року та наказ про порушення трудової дисципліни № 290 від 06.11.2017 року та також одночасно зазначено, що ОСОБА_1 поставити підпис про ознайомлення з наказами та про отримання їх копій відмовилась.

Клопотань про допит в якості свідків інших осіб, які підписували зазначений акт представником відповідача не заявлено.

Тому, враховуючи, що у акті зазначено суперечливі дані, які не знайшли свого повного підтвердження відомості, суд обгрунтовано визнав Акт від 07.11.2017 року не належним доказом, оскільки на підставі нього неможливо встановити дійсні обставини справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 25.07.2018 року звернулася з даним позовом до Глобинського районного суду Полтавської області, тобто останньою було дотримано строки звернення до суду.

Відповідно до листа Управління Держпраці у Полтавській області №16-У1437/08/14-04/242 від 22.12.2017 року, вбачається, що управлінням розглянуто звернення ОСОБА_1 та роз`яснено, що АФ «Славутич» було порушено вимоги законодавства про працю, а саме ст. 149 КЗпП України щодо порядку застосування дисциплінарного стягнення при оголошенні догани та при звільненні та ст. 47 КЗпП України щодо видачі у день звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу копії наказу про звільнення з роботи (а.с.27-28).

Статтею 40 КЗпП України визначено правові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що, що звільнити працівника на підставі п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можливо лише за існування двох обов`язкових умов: 1) систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, 2) наявність раніше застосованого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Представник відповідача зазначив, що наказом № 290 від 06.11.2017 року позивачу було оголошено догану. Однак, підтверджуючих документів про те, що до ОСОБА_1 перед її звільненням було застосовано дисциплінарне стягнення до суду не надано. Крім того у позивача не було відібрано пояснення, не з`ясовано в чому саме полягають допущені порушеня.

Так, на підтвердження порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни, відповідачем надано суду службову записку від 27.10.2017 року виконавчого директора ОСОБА_4 (а.с.126).

Проте, під час розгляду вказаної справи свідок ОСОБА_4 пояснив, що з червня 2017 року він працює виконавчим директором на АФ «Славутич». Керівником підприємства у зв`язку з невиконанням обов`язків бухгалтером ОСОБА_1 на нього було покладено обов`язки контролювати її діяльність. У зв`язку з чим, ним було складено службову записку на ім`я керівника про виявленні останньою порушення.

Інших доказів, які б підтверджували дані зазначені у акті до суду першої інстанції поданні не були, що вказує на їх відсутність.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що службова записка від 27.10.2017 року не є достатнім і належним доказом в розумінні вимог ст. 78 ЦПК України.

Отже, для видання наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера, у керівництва АФ «Славутич» підстави були відсутні, а тому суд першої інстанції обгрунтованого висновку, що позов в частині визнання незаконним звільненням є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Представник відповідача зазначив, що позивача неможливо поновити на посаді головного бухгалтера, оскільки на АФ «Славутич» відсутня штатна одиниця головного бухгалтера. Як вбачається Згідно штатного розпису АФ «Славутич» з 01.01.2018 року, на підприємстві відсутня посадо головного бухгалтера (а.с.74).

Зі змісту постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п. 18) слідує, що звільнений без законних підстав або з порушенням установленого порядку працівник не поновлюється на попередній роботі лише у випадку, коли поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації. Поновлення працівника на рівнозначній посаді не допускається.

Однак, з наданих матеріалів справи вбачається, що АФ «Славутич» не є ліквідованим підприємством, а тому суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має бути поновлена на роботі на посаді головного бухгалтера з дати звільнення, а саме з 06.11.2017 року. Це при тому, що факт зміни відповідачем штатного розпису, явно має сумнівний характер та спрямований на створення перешкод для поновлення позивача. Крім того, відповідач не позбавлений можливості в подальшому скоротити штат працівників з дотриманням встановленого законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавствомвиплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Судом встановлено, що вимушений прогул ОСОБА_1 тривав з 07.11.2017 року по 29.05.2019 року, що становить 388 робочих днів.

Згідно з абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи.

Відповідачем на виконання вимог ухвали суду не надано довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 (а.с.97).

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів ОСОБА_1 вбачається, що дохід отриманий останньою зазначено поквартально, оскільки ОСОБА_1 працювала не повний 4 квартал 2017 року, тому суд не має можливості визначити розмір середньомісячної заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи та бере за основу отриманий нею дохід в 3 кварталі 2017 року (а.с.149). Отже середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становила 3200,00 грн.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за серпень-вересень 2017 року становила 148,83 грн. (148,83х388=57746,04 грн.). Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 складає 57746,04 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні була проведена невірно не заслуговують на увагу, оскільки вони є безпідставними та грунтуються лише на припущеннях без належного документального підтвердження.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Таким чином, приведені в апеляційних скаргах доводи про те, що суд не дав оцінки наданих сторонами доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного підприємства «Агрофірма «Славутич»- залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 29 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 27 вересня 2019 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ Т.В. Одринська _________________ В.П. Пікуль