Номер провадження: 22-ц/813/977/19
Номер справи місцевого суду: 521/1347/18
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури, суду ,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просив суд стягнути за рахунок коштів державного бюджету через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та суду в розмірі 2 000 000 грн. 00 коп. та понесені судові витрати.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду - задоволено в повному обсязі.

Стягнуто за рахунок коштів державного бюджету через Державну казначейську службу України (місцезнаходження: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, 6, ) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та суду, в розмірі - 2 000 000,00 гривень.

Стягнуто за рахунок коштів державного бюджету через Державну казначейську службу України (місцезнаходження: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, 6, ) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) понесені судові витрати, пов'язані із розглядом справи, в розмірі - 4 004,00 гривні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Державна казначейська служба України подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року по справі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Ухвалами апеляційного суду Одеської області від 20.08.2018 року, клопотання Державної казначейської служби України про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року задоволено. Поновлено процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури, суду та призначено розгляд справи в приміщенні апеляційного суду Одеської області.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17.04.2018 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с. 229-234).

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Гірняк Л.А., Сегеда С.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2019 року прийнято до провадження вказану цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури, суду, за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду на 07.02.2019 року о 12год.30хв.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 24 серпня 2010 року слідчим СВ Портофранківського ВМ Приморського району ОМУ ГУМВС України в Одеській області Пантелеєвим С.М. було порушено кримінальну справу №4 відносно ОСОБА_2 за фактом нанесення умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

У той же день, 24 серпня 2010 року, співробітниками Портофранківського ВМ Приморського району ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_6 було затримано за підозрою у скоєнні вищезгаданого злочину за його місцем мешкання (АДРЕСА_1.).

Приводом та підставою для затримання ОСОБА_7 стала інформація органів дізнання, що він був учасником бійки, яка відбулась 23 серпня 2010 року близько 20:00 години на площі Соборній в місті Одесі між двома молодими чоловіками (ОСОБА_8 і ОСОБА_9.) та ОСОБА_2 і його дівчиною ОСОБА_10 За версією співробітників міліції, в процесі розвитку бійки ОСОБА_2 навмисно заподіяв тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_8, що спричинило його смерть. Після цього ОСОБА_7 з ОСОБА_10 зникли з місця події.

Після затримання, відносно позивача з боку співробітників міліції було вчинено неправомірні дії та незаконно відібрано явку з повинною, яку ОСОБА_2 підписав не розуміючи юридичного значення обставин, викладених у явці з повинною. Чинення тиску з боку співробітника міліції та порушення права ОСОБА_2 на захист встановлено Апеляційним судом Одеської області в ухвалі від 11 серпня 2017 року.

Згідно матеріалами кримінальної справи №4 (у суді № 1-1128/11) , ОСОБА_2 з самого початку досудового слідства не спростовував свою участь у зазначеній бійці та нанесення тілесного ушкодження ОСОБА_8 Проте, після допуску до нього захисника, який роз'яснив йому його права та юридичну кваліфікацію його дій, наголошував на тому, що він перебував у стані необхідної оборони, оскільки захищався від нападу групи осіб (дві особи), а тілесне ушкодження наніс випадково без відповідного умислу, що також підтверджувалось показами іншого учасника бійки - ОСОБА_9, одразу допитаного співробітниками міліції. Зазначені обставини, за твердженнями представника позивача підтверджені згодом вироком суду по цій справі, виключали злочинність діяння на підставі ч.ч. 1, 5 ст. 36 КК України, а дії ОСОБА_2 було здійснено в межах необхідної оборони без перевищення її меж.

Після затримання, на протязі трьох діб ОСОБА_6 перебував у Портофранківському ВМ Приморського району ОМУ ГУМВС України в Одеській області в «кімнаті доставлених та затриманих», в умовах, які не передбачають таке тривале перебування людини з порушенням передбачених законом правил тримання затриманих осіб, та конвойований до ІТТ ОМУ ГУМВС України в Одеській області лише 27 серпня 2010 року о 23:00 годині, що підтверджується висновком службового розслідування за фактом порушення дисциплінарного провадження у відношенні співробітників Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ДУМВС України від 11 січня 2011 року.

27 серпня 2010 року Приморським районним судом міста Одеси було задоволено подання слідчого СВ Портофранківського ВМ Приморського району ОМУ ГУМВС України в Одеській області Чечиної Є.М. про обрання міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та ОСОБА_2 було поміщено під варту до Одеського слідчого ізолятору №21.

Після оголошення вищезгаданого рішення суду про обрання запобіжного заходу, за твердженнями представника позивача - від тяжких хвилювань, фізичного виснаження та отриманої черепно-мозкової травми (струсу головного мозку) під час бійки, ОСОБА_2 втратив свідомість та йому було викликано швидку допомогу, яка доставила його до Міської клінічної лікарні №1. Зазначена обставина підтверджується, дослідженими судом матеріалами кримінальної справи №1-1128/11, зокрема: картою виїзду швидкої медичної допомоги №525 від 27 серпня 2010 року. Згідно з повідомленням з медичного закладу №6693 від 27 серпня 2010 року також вбачається, що на той час позивачу було встановлено діагноз: ЗСМТ, СГМ, вегето-судинна дистонія за гіпертонічним типом.

01 вересня 2010 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області постанову Приморського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2010 року було скасовано - ОСОБА_2 був звільнений з під варти на підписку про невиїзд. Тобто, обраний Приморським районним судом м. Одеси запобіжний, було визнано незаконним.

Таким чином, позивач провів під вартою спочатку у Портофранківському ВМ Приморського району ОМУ ГУМВС України, ІТТ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, а потім в Одеському слідчому ізоляторі №21, дев'ять днів.

Після звільнення позивач проходив тривале лікування у Клініці нейрохірургії і неврології Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, що підтверджується випискою з історії хвороби №14517 від 08 вересня 2010 року. При цьому згідно із висновком судово-медичної експертизи Бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоров'я та медичних катастроф ОДА №3733 від 01 листопада 2010 року також встановлено, що тривалість лікування була пов'язана з порушенням умов лікування.

22 грудня 2010 року ОСОБА_2 було пред'явлено обвинувачення за ст. 124 КК України (навмисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони). Та після відмови в задоволені клопотання захисту про закриття кримінальної справи у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу злочину, справу було направлено до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду та прийняття рішення згідно висунутого обвинувачення.

12 квітня 2013 року після двох з половиною років розгляду судом кримінальної справи відносно ОСОБА_2, постановою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Осіік Д.В.) справу було направлено до прокуратури для організації додаткового розслідування.

02 липня 2013 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області постанову Приморського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2013 року було скасовано як незаконну, а справу направлено до суду першої інстанції для нового судового розгляду.

При надходженні до Приморського районного суду м. Одеси справу було розподілено на суддю Деруса А.В., який почав дослідження доказів по справі спочатку.

17 грудня 2014 року прокурором у справі під час судового засідання було оголошено постанову про відмову від обвинувачення відносно ОСОБА_2

13 грудня 2015 року після повторного розгляду справи, Приморський районний суд м. Одеси (суддя Дерус А.В.) ухвалив постанову про припинення кримінальної справи у зв'язку із відмовою від підтримання обвинувачення прокурором.

07 квітня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області постанову Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2015 року було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для нового судового розгляду.

19 листопада 2015 року після чергового повного дослідження усіх доказів по справі постановою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Попревич В.М.) справу ОСОБА_2 знову було направлено до прокуратури для організації додаткового розслідування.

Справа була вкотре направлена на додаткове розслідування за тими ж підставами, що і попередній раз, що було враховано Апеляційним судом Одеської області, який своєю ухвалою від 11 лютого 2016 року скасував постанову Приморського районного суду м. Одеси 19 листопада 2015 року, а справу направив до суду першої інстанції для нового судового розгляду.

Після надходження зазначеної справи до Приморського районного суду м. Одеси, вона була розподілена на суддю Каплю А.І., який четвертий раз повністю дослідив усі обставини і докази у справі, але звільнився з посади, в результаті чого справу почав розглядати спочатку (п'ятий раз) суддя Приморського районного суду м. Одеси Іванов В.В.

27 грудня 2016 року прокурор, який підтримував обвинувачення у суді, виніс постанову про відмову від обвинувачення відносно ОСОБА_2 Потерпілий скористався своїм правом та продовжував підтримувати обвинувачення у суді.

10 травня 2017 року Приморським районним судом м. Одеси (суддя Іванов В.В.) було постановлено вирок, яким ОСОБА_2 було виправдано та визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК України.

11 серпня 2017 року Апеляційним судом Одеської області зазначений вирок Приморського районного суду м. Одеси було залишено без змін, а апеляцію представника потерпілого без задоволення. Таким чином, вирок, постановлений відносно ОСОБА_2 на цей час набрав законної сили.

10 жовтня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ своєю постановою (провадження №5-5183ск17) відмовив представнику потерпілого у витребуванні кримінальної справи щодо ОСОБА_2 Даних щодо відкриття касаційного провадження по цій справі або подання касаційної скарги на цей час не має.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що позивач отримав право, передбачене ст. ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» на відшкодування моральної шкоди, яка була йому завдана в результаті його незаконного затримання, взяття і тримання під вартою, безпідставного пред'явлення обвинувачення у скоєні злочину, обмеженням в праві вільно переміщуватись за межі м. Одеси (у зв'язку із запобіжним заходом у вигляді підписки про невиїзд).

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися із висновком районного суду в частині визначення розміру стягнення моральної шкоди.

Так, статтею 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Право на відшкодування шкоди, порядок та розмір сум відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду регулює Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1. незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2. незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3. незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених в частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Як роз'яснено в п.п.9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 2 грудня 2015 р. у справі № 6-2203цс15.

Так, суд першої інстанції , стягуючи на користь позивача компенсацію моральної шкоди в розмірі 2000000 грн. виходив з висновку психологічної експертизи №5/12/17 від 22 січня 2018 року, яким встановлено наявність відповідних моральних страждань у ОСОБА_2 їх глибину, а також можливий розмір відшкодування - 2 000 000 гривень, яка була проведена за зверненням адвоката ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що загальний строк перебування позивача під судом і слідством складає 7 років 1 місяць та 12 днів, тобто, з урахуванням вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», позивач має право вимоги на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, щонайменше у розмірі 316 455 грн. (85 місяців під судом та слідством * 3723 грн. мінімальна заробітна плата в Україні на січень 2018 р. на час розгляду справи у суді першої інстанції і 354705 грн - 4173х85 на час розгляду у суді апеляційної інстанції).

Вказаний розмір є мінімальною межею відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, оскільки законодавством визначено мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, а максимальний розмір моральної шкоди не визначено суд, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, завданої особі за час перебування під слідством чи судом, має виходити з конкретних обставин справи.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов'язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом та не повинен призводити до її збагачення.

Як на підтвердження наявності глибини нанесеної ОСОБА_2 моральної шкоди він посилається на наступні обставини, які частково підтверджені доданими до позову доказами: на протязі семи років його справу не розглядали, а виносили рішення, якими розгляд його справи лише затягувався. У весь час розслідування і розгляду кримінальної справи, він змушений був перебувати під тягарем обвинувачення у злочині, в результаті якого загибла людина, а він сам та його рідні взагалі сприймали відповідне обвинувачення як обвинувачення у вбивстві людини. Ці та інші обставини викликали у ОСОБА_2 відчуття приниження, повну безпорадність перед Державою, яка захищала себе усіма засобами, зневіру у намірах суду та прокурора дійсно встановити істину в його кримінальній справі, відчай від того, що знову і знову його змушували пригадувати обставини трагічних подій, коли від його рук (хоча і не навмисно) загинула людина, що він хотів забути та не пригадувати ніколи. При кожному новому розгляді цієї справи оголошували одні і ті самі документи, допитували одних і тих самих свідків, які в певний момент просто перестали з'являтись до суду.

Крім того, ОСОБА_2 посилається, що станом на 2010 рік він проходив навчання у Одеському національному політехнічному університеті. Проте, у зв'язку із його затриманням, тривалим лікуванням, а потім необхідністю постійно з'являтись для участі у слідчих діях та судових засіданнях, ОСОБА_2 пропустив багато навчальних занять в університеті.

Так, з матеріалів справи вбачається, що дійсно ОСОБА_2 Наказом №270-с від 01.08.2008 року був зарахований студентом першого курсу денної форми навчання з 01.09.2008 року. Наказом №510-с від 10.10.2011 року ОСОБА_2 був залишений на повторне навчання на 3 курсі, а Наказом № 705-с від 29.11.2013 року відрахований з 27.11.2013 року за власним бажанням (а.с.67).

Однак, колегія вважає, що зазначена підстава для відшкодування моральної шкоди є необгрунтованою , з огляду на те, що ОСОБА_2, перебував під запобіжним заходом у вигляді підписки про невиїзд, що не позбавляло позивача відвідувати навчальний заклад, а відрахування з навчального закладу мало місце за власним бажанням позивача.

Крім того, посилання ОСОБА_2 на те, що перебуваючи під запобіжним заходом у вигляді підписки про невиїзд, він був позбавлений можливості працевлаштування за отриманою освітою в інших містах України або за її межами є , також, неспроможними, оскільки таке обмеження не перешкоджало йому працевлаштуватись в м. Одеса, а доказів щодо отримання роботи за межами міста позивачем не надано.

Крім того, будь-яких обмежень у продовженні занять спортом в ГО «Альпініський клуб «Одеса» та вільної реалізації своїх уподобань, у зв'язку з обранням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, колегія суддів, також, не вбачає.

Таким чином, в даному випадку відсутні підстави для визначення компенсації моральної шкоди у розмірі, більшому майже у сім разів ( як визначив суд першої інстанції), ніж передбачено ст. Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», але з врахуванням вищевикладеного та настання тяжких наслідків для позивача в зв'язку з ситуацією, в якій він опинився, можна стверджувати про часткове доведення позивачем факту переживань з цього приводу та інших негативних наслідків морального характеру.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Місцевим судом, у судовому рішенні не приведено детальний розрахунок розміру моральної шкоди, але, виходячи з тривалості часу перебування позивача під слідством та судом, який брав суд для обрахунку та визначення судом розміру моральної шкоди, апеляційний суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000000 грн. є надмірно завищеним, і не відповідає вимогам розумності та справедливості, та наявним у матеріалах справи доказам.

При цьому, колегія наголошує, що 15.11.2018 року Європейським судом з прав людини було ухвалено остаточне рішення по справі « Гевел та інші проти України», яким було визнано порушення положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року відносно ОСОБА_2 щодо розгляду справи в розумні строки та стягнуто на користь останнього 900 євро.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і з врахуванням обставин справи не повинен призводити до надмірного стягнення коштів за рахунок держави.

Отже, враховуючи перебування позивача під вартою в загальному 9 днів, та необхідність таких мір для встановлення істини та винуватців бійки, в результаті якої наступила смерть людини, наявність в матеріалах справи доказів, обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість його моральних страждань внаслідок порушення розумних строків розслідування та не забезпечення у повній мірі всебічного та неупередженого досудового розслідування, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, апеляційний суд, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 500000 грн.

За таких обставин розмір моральної шкоди, на думку апеляційного суду, який підлягає стягненню на користь позивача необхідно змінити, зменшивши його до 500000 грн.

В іншій частині рішення суду є законним, а доводи апеляційної скарги в цій частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Так, посилання в апеляційній скарзі про те, Державна казначейська служба України не може бути відповідачем по даній справі, оскільки не може нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів, є неспроможними , з огляду на таке.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Тобто, органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме ці органи мають відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Саме відповідач є єдиним органом, який має повноваження на виконання рішення суду про стягнення коштів з Державного бюджету, та повинен виконувати таке рішення суду і тому є належним відповідачем у справі щодо вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету. Крім того, саме відповідачу надано право на звернення з позовом про стягнення в судовому порядку (в порядку регресу) збитків державного бюджету у розмірі виплаченого відшкодування до посадових, службових осіб органів, діями яких (умисно чи не умисно) було завдано шкоду громадянинові, що спричинило збиткі державному бюджету, яке закріплене ч.ч. 1-3 ст. 6 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Доводи апеляційної скарги про те, що, оскільки відмова прокурора від обвинувачення є нереабілітуючою обставиною, тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, є неспроможними, оскільки згідно вироку Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2017 року, залишеного без змін 11 серпня 2017 року Апеляційним судом Одеської області, ОСОБА_2 було виправдано та визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодним документом невстановлені незаконні дії будь-яких осіб по кримінальному провадженню, спростовуються висновком службового розслідування від 11.01.2011 року по факту порушення дисциплінарного провадження у відношенні співробітників Портофранківського РВ ОМУ ГУМВС України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За таких обставин та вимог зазначених норм права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру стягнутої моральної шкоди.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, ч.1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року змінити в частині розміру стягнутої моральної шкоди.

Стягнути за рахунок коштів державного бюджету через Державну казначейську службу України (місцезнаходження: 01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, 6, ) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та суду, в розмірі - 500 000 гривень (п'ятсот тисяч гривень) 00 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.02.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда