Номер провадження 2/754/1261/19
Справа №754/4909/18
РІШЕННЯ

Іменем України

14 лютого 2019 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Дмитрієвої А.

за участі позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода О.М. про визнання шлюбного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2, 3-тя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода О.М. про визнання шлюбного договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

Вона, ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09.06.2009 року по 06.11.2014 року. Під час перебування у шлюбі з відповідачем народилося 2 (двоє) дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі ст. ст. 92-99 Сімейного кодексу України 05.11.2012 року між нею і відповідачем був укладений Шлюбний договір, зареєстрований Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М. та внесено до реєстру під №3328.

Відповідно до п. 2.2. Шлюбного договору, будь-яка квартира в м. Києві, що буде придбана чоловіком до липня 2013 року буде вважатися особистою приватною власністю чоловіка. Для придбання зазначеної квартири та у випадку будь-якого розпорядження зазначеною квартирою згода дружини не вимагається. В разі розірвання шлюбу зазначена квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. Дружина має право користуватися вказаною квартирою в період перебування в зареєстрованому шлюбі, а у випадку його розірвання зобов'язується негайно звільнити вказану квартиру. Зазначила, що підставою даного Шлюбного договору стало питання купівлі квартири у м. Києві( оскільки на той момент вона (позивач) з відповідачем проживали у м. Вишневому, Київської області), у зв'язку з народженням 2-ї дитини, доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка має статус дитини інваліда до 18 років. При купівлі квартири передбачалося, що вона буде придбана поблизу батьків Позивача, що надасть позивачу, враховуючи, те що вона знаходилась в декретній відпустці, а відповідач - працював, можливість займатися питаннями, пов'язаними з лікуванням та реабілітацією доньки, оскілку в них був син, якому на той момент було 2 роки та теж були проблеми зі здоров'ям.

17.12.2012 року була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1. При укладені угоди приватним нотаріусом взято згода позивача на купівлю квартири. Після розлучення з відповідачем вона (позивач) змушена була звільнити вказану квартиру разом з 2(двома) малолітніми дітьми. Пропозицій зі сторони відповідача щодо можливості сумісного проживання не надходило. Вважає, що підписання даного шлюбного договору відповідачем було цілком сплановане та він не сумнівався в тому, що розлучення з нею (позивачем) буде, не дивлячись на наявність спільних дітей. Акцентувала увагу суду на те, що на момент укладення шлюбного договору спільній з відповідачем донці, яка має статус інваліда з дитинства до 18 років було лише 2 місяці. На той момент, вона (позивач) цілком і повністю була зосереджена на вроджених вадах доньки та з її 3-тижневого віку змушена була їздити з донькою по лікарнях для повного обстеження її здоров'я та встановлення кінцевого діагнозу дитині, при тому, що на руках ще був маленький син (2-х років), у якого також на той момент були проблеми зі здоров'ям. Спільним рішенням з відповідачем ними було вирішено, що необхідно переїздити до м. Києва. При цьому, відповідачем їй (позивачу) була поставлена умова, що купівля квартири відбудеться тільки після підписання нею шлюбного договору, за яким вона (позивач) не матиме жодних прав на придбану квартиру, а в разі розірвання шлюбу буде змушена звільнити квартиру, у зв'язку з ситуацією з дітьми, вона була змушена піти на умови відповідача, при цьому вона не сподівалась на те, що в майбутньому між ними відбудеться розлучення.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просить суд:

1.визнати шлюбний договір, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М. та внесено до реєстру під №3328 від 05.11.2012 року недійсним;

2.визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, як наслідок недійсності Шлюбного договору;

3.стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.30).

30 травня 2018 року Відповідач ОСОБА_2 подав Відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що повністю заперечує проти позовних вимог та вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У позовній заяві Позивачка вірно зазначила, що перебувала з Відповідачем у зареєстрованому з 09 червня 2009 р. до 06 листопада 2014 р. та від шлюбу маємо двох неповнолітніх дітей. У період шлюбу проживали в АДРЕСА_2 (надалі - Подарована Квартира), Вищевказана подарована квартира належала Відповідачу на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Черняк О.В. 29.11.2004 року за №1-3513, яка була подарована відповідачу його матір'ю ОСОБА_7 Дана квартира , на період шлюбу була особистою приватною власністю відповідача. Довідавшись, що сусідка батьків Позивача (власниця квартири за адресою: АДРЕСА_1) вирішила продати належну їй квартиру, а місце розташування на поверх вище батьків Позивача дозволило б використовувати допомогу батьків при догляді дітей у разі необхідності, що безумовно було зручно. Ним, відповідачем було прийнято рішення про відчуження належної йому (відповідачу) на праві приватної власності подарованої квартири та придбання іншої поруч з батьками позивача. Усі інші доводи Позивача не відповідають дійсності, оскільки всі відвідування лікарів, медичних закладів, тощо відвідувалися Позивачем та Відповідачем разом на автомобілі, що належав йому (відповідачу). Крім того, у цей період, на стаціонарному лікуванні дітей у медичних закладах знаходився саме Відповідач, про що закладом видавався відповідний лікарняний лист. З метою врегулювання майнових відносини між подружжям та захисту свого права особистої приватної власності на майно, керуючись ст.ст. 92-99 СК України, між Відповідачем та Позивачем було досягнуто згоду щодо укладання Шлюбного договору від 05.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М. за реєстровим №3328 у якому, відповідно до ст. 97 СК України було визначено правовий режим майна, що належало Відповідачу до укладення шлюбу з Позивачем, а саме:

?п. 2.1. майно, належне одному з подружжя за даруванням, спадкуванням, приватизацією, придбане до реєстрації шлюбу або у відповідності з положеннями даного договору, не може бути визнане, як за час шлюбу, так і в разі його розірвання, спільною сумісною власністю подружжя, і при відчуженні (продаж, міна, дарування, здача в оренду, найом) згода другого з подружжя не потрібна;

?п. 2.2. будь-яка квартира в місті Києві, що буде придбана чоловіком до липня дві тисячі тринадцятого року буде вважатися особистою приватною власністю чоловіка. Для придбання зазначеної квартири та у випадку будь-якого розпорядження зазначеною квартирою згода дружини не вимагається. В разі розірвання шлюбу зазначена квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. Дружина має право користуватися вказаною квартирою в період перебування в зареєстрованому шлюбі, а у випадку його розірвання зобов'язується негайно звільнити вказану квартиру;

?п. 4.5 у разі розлучення розподіл майна здійснюється у відповідності з цим шлюбним договором

Після цього 07.12.2012 року Відповідачем була вічуджена Подарована квартира, що підтверджено договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.С. за №2666. В подальшому, 17.12.2012 року Відповідачем була придбана інша квартира за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Квартира), що підтверджено договором купівлі-продажу посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буряк О.А №1517 та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.09.2015 року №43469682. Оскільки сімейні відносини не склалися, у жовтні 2014 року Позивач особисто звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу з Відповідачем. Суд задовольнив позовні вимоги Позивача та на підставі рішення Деснянського районного суду від 06.11.2014 року шлюб між ними розірвано. Також, відповідач звернув увагу суду, що подаючи до суду позовну заяву про розірвання шлюбу з ним (відповідачем) та отримавши відповідне рішення про задоволення його вимог Позивач усвідомлювала, що шлюб між сторонами розірвано. При цьому, до розірвання шлюбу з вересня 2014 року позивач з дітьми у квартирі відповідача не проживала. Позивач не зазначила, в чому саме полягають надзвичайні невигідні для неї умови шлюбного договору, яким чином зазначений договір порушує її права. В той же час вимоги ч. 5 ст. 93 СК України при укладені шлюбного договору не порушені, оскільки договором визначався правовий режим майна. Ніяких пропозицій чи зауважень щодо зміни умов чи розірвання вищезазначеного шлюбного договору, як під час подружнього життя так і після розлучення, від Позивача до Відповідача не надходило. Інших строків в укладеному між Відповідачем та Позивачем шлюбному договорі не передбачено. Крім того, відповідач наголосив, що будучи попередньо ознайомленою зі змістом та умовами шлюбного договору, а також усвідомлюючи природу правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного позивачем було його підписано 05.11.2012 року. Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва зі своїми правовими вимогами про визнання шлюбного договору недійсним через 5 років та 5 місяців з дати підписання шлюбного договору та через 3 роки 5 місяців з дати розірвання шлюбу з відповідачем. На глибоке переконання Відповідача, подання Позивачем до суду безпідставної Позовної заяви про визнання шлюбного договору недійсним має штучний характер та подано з метою створення перешкод Відповідачу у реалізації своїх законних прав розпорядження власним майном та викликане тим, що Відповідач звернувся до Позивача з проханням не чинити перешкод йому (відповідачу) у реалізації своїх законних права на розпорядження майном, яке перебуває у його приватній власності, та зняти з реєстрації їх спільного сина ОСОБА_4, місце проживання якого у січні 2013 року, добровільно, та за згоди Позивача, було зареєстровано у придбаній відповідачем квартирі.

На підставі викладеного, відповідач просить суд відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог повністю через пропущення строків позовної

31 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 подала Відповідь на відзив, в якому зазначила, що у період шлюбу Позивач з Відповідачем дійсно проживали за адресою: АДРЕСА_2 (у квартирі, яка дійсно належала Відповідачу на праві приватної власності) у період з листопада 2008 року по квітень 2012 року, після цього подружжя проживало за адресою: АДРЕСА_3 (у квартирі, яка належить на праві приватної власності батькові Позивача) у період з квітня 2012 року по грудень 2012 року, при цьому, у вказаний період Відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі з Позивачем. У квартирі, яка є предметом Шлюбного договору, подружжя проживало у період грудня 2012 року по вересень 2014 року. Крім того, звернула увагу суду те, що через 10 (десять) місяців після розірвання шлюбу Сторони намагалися влаштувати сімейне життя, враховуючи наявність двох малолітніх дітей та проживали у цивільному шлюбі в квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 у період з липня 2013 року по листопад 2015 року. Дане свідчить про те, що у Позивача не виникало необхідності у розірванні Шлюбного договору, оскільки я сподівалася на те, що діти будуть проживати у повній сім'ї. Щодо безстроковості шлюбного договору Позивач зазначила, що п.4.3. Шлюбного договору чітко передбачено, що при наявності спору, договір може бути змінений або розірваний судовому порядку. Крім того, шлюбний договір підпадає під регулювання у відповідності до ЦК України. Ч. 4 ст. 631 ЦК України передбачено, що навіть закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Щодо доведення «надзвичайного невигідного матеріального становища», зазначила, що на момент підписання Шлюбного договору вона (позивач) знаходився у декретній відпустці по догляду за дітьми: на той момент спільному з Відповідачем ОСОБА_4 було 1,9 роки, а спільній донці ОСОБА_5 - 2 місяці.Окрім того, на той момент вона (позивач) була безробітною (звільнена з і начальника юридичного відділу з 21.02.2012 р.), що підтверджується трудової книжки Позивача та в Позивача не-було жодного власного нерухомого майна, а власне нерухоме майно з'явилося у Позивача лише 28.12.2016 р. Вищевикладене підтверджує той факт, що в разі розірвання Відповідачем (після підписання Шлюбного договору) Позивач залишиться у вкрай невигідному матеріальному становищі та змушена буде звільнити квартиру з двома малолітніми дітьми та цілком і повністю без матеріальної підтримки для задоволення побутових потреб Відповідачем дітей. В свою чергу Відповідачем були поставлені такі умови, що у неї (позивача) не було іншого виходу, як підписати даний Шлюбній договір, та надалі займатися питаннями пов'язаними зі здоров'ям доньки. Акцентувала увагу Суду й на тому, що на момент підписання договору на руках була 2-х місячна дитина-інвалід. На той момент вона була цілком і повністю зосереджена на вроджених вадах доньки та з її 3-тижневого віку змушена була їздити з донькою по лікарнях для повного обстеження її здоров'я та встановлення кінцевого діагнозу дитині. Під час підписання Шлюбного договору Відповідач погодився на реєстрацію у квартирі за адресою: м. Київ, вул. Лаврухіна. 11 кв. 180 лише спільного з Позивачем сипа, у проханні зареєструвати в даній квартирі спільну з Відповідачем доньку було однозначно відмовлено. Також Відповідачем було відмовлено у реєстрації права власності на частину квартири на обох або одного зі спільних дітей. Вважає, що на момент підписання Шлюбного договору Відповідач був впевнений в тому, що сімейні стосунки не складуться і цим Шлюбним договором він перестрахує себе, щоб дана житлова площа не належала нікому, окрім самого Відповідача. Крім того, при посвідчені Договору, нею була надана нотаріально засвідчена згода на купівлю квартири, як спільної сумісної власності, що свідчить про те, що квартира набувалася у спільну сумісну власність не дивлячись на умови Шлюбного договору. На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити.

Крім того, Відповідач ОСОБА_2 подав 14.09.2018 року заперечення щодо збільшення розміру позовних вимог (а.с.103), в яких зазначив, що позовні вимоги Позивача в частині визнання квартири за адресою АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, як наслідок недійсності Шлюбного договору є необґрунтованими та такими, що не відносяться до предмету спору.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року закрито підготовче провадження у справі призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.120).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в суді проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити. Окрім того, відповідач підтримав клопотання про застосування трирічного строку позовної давності.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода О.М. до судового засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Суд розглядає справу у відсутності третьої сторони.

Вислухавши пояснення позивача, заперечення відповідача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Як встановлено судом та вбачається з свідоцтва про шлюб НОМЕР_3, виданого повторно 23 листопада 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8, 13 червня 2009 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис №128. Місце державної реєстрації Виконавчий комітет Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - «ОСОБА_2», дружини - «ОСОБА_1» (а.с.5).

Від спільного подружнього життя мають двох дітей:

?сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4, виданого повторно 13 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис №67, де в графі батьки записано: батько - ОСОБА_2, мати - ОСОБА_1. Місце державної реєстрації: Виконавчий комітет Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області (а.с.8);

?доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_5 виданого повторно 13 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис №347, де в графі батьки записано: батько - ОСОБА_2, мати - ОСОБА_1. Місце державної реєстрації: Виконавчий комітет Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області (а.с.9).

05 листопада 2012 року, попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, ОСОБА_2 (далі - ЧОЛОВІК) ІНФОРМАЦІЯ_7, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_1 (далі - ДРУЖИНА) ІНФОРМАЦІЯ_8, яка проживає за адресою: АДРЕСА_3, іменовані далі - ПОДРУЖЖЯ, перебуваючи у шлюбі, зареєстрованому Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області 13 червня 2009 року, актовий запис 128, маючі на меті урегулювання майнових відносин між собою і визначення майнових прав та обов'язків, на засадах взаємоповаги один до одного, уклали Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щкодою О.М. Зареєстровано в реєстрі за № - 3328 (а.с.10).

Згідно п.1.1. Шлюбного договору - майно нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, крім випадків встановлених цим договором та законом.

Згідно п.1.3. Шлюбного договору - на момент посвідчення договору яких-небудь майнових претензій та невиконаних зобов'язань по відношенню один до одного вони не мають.

Згідно п.2.1. Шлюбного договору - майно, належне одному з подружжя за даруванням, спадкуванням, приватизацією, придбане до реєстрації шлюбу або у відповідності з положеннями даного договору, не може бути визнане, як за час шлюбу, так і в разі його розірвання, спільною сумісною власністю подружжя, і при відчуженні (продаж, міна, дарування, здача в оренду, найом) згода другого з подружжя не потрібна.

Згідно п.2.1. Шлюбного договору - будь-яка Квартира в місті Києві, що буде придбана чоловіком до липня дві тисячі дві тисячі тринадцятого року буде вважатися особистою приватною власністю чоловіка. Для придбання зазначеної квартири та у випадку будь-якого розпорядження зазначеною квартирою згода дружини не вимагається. В разі розірвання шлюбу зазначена квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. Дружина має право користуватися вказаною квартирою в період перебування в зареєстрованому шлюбі, а у випадку його розірвання зобов'язується негайно звільнити вказану квартиру.

Згідно п.4.1. Шлюбного договору - шлюбний договір може бути змінений або розірваний у будь-який час за взаємною згодою подружжя. Зміни до даного договору повинні бути нотаріально посвідчені.

Згідно п.4.2. Шлюбного договору - шлюбний договір припиняється в день посвідчення нотаріусом договору про розірвання шлюбного договору.

Згідно п.4.3. Шлюбного договору - при наявності спору договір може бути змінений або розірваний у судовому порядку.

Згідно п.4.5. Шлюбного договору - у разі розлучення розподіл майна здійснюється у відповідності з цим шлюбним договором.

07 грудня 2012 року ОСОБА_2 (надалі - Продавець) та ОСОБА_14 (надалі - Покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.С., за яким продавець передає у власність, а Покупець приймає і зобов'язується оплатити на викладених нижче умовах квартиру за АДРЕСА_2. Квартира складається з двох житлових кімнат. Площа квартири, що відчужується, становить: загальна площа 51,4 кв. метрів, жила - 30,4 кв. метрів, загальна площа збільшена на 0,1 кв.м. за рахунок внутрішнього облаштування перегородок, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно за №36332839 від 20.11.2012 року, виданим КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» (п.1 Договору купівлі-продажу квартири від 07.12.2012 року).

Згідно п.2 Договору купівлі-продажу квартири від 07.12.2012 року - Квартира, що відчужується, належить Продавцю на підставі договору дарування квартири, посвідченого Черняк О.В., державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області, 29.11.2004 року за реєстровим №1-3513, право власності зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.12.2004 року, реєстраційний номер РПВН 8211246, номер запису 156/109 в книзі 10.

17 грудня 2012 року ОСОБА_15 (надалі - Продавець) та ОСОБА_2 (надалі - Покупець) діючі добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буряк О.А. Згідно п.1.2 Договору купівлі-продажу - квартира, що відчужується за даним Договором розташована в АДРЕСА_1. Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №36715656 від 13.12.2012 року, квартира, що відчужується, складається з двох жилих кімнат, загальною площею - 54,10 кв.м., в тому числі жилою площею - 30,20 кв.м.

Крім того, згідно п.4.2 Договору купівлі-продажу від 17.12.2012 року - дружина Покупця, ОСОБА_1, згодна на укладання цього договору, що підтверджується відповідною заявою, яка засвідчена нотаріально, і яка зберігається в справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буряк О.А. від 17.12.2012 року за №1518.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 13 червня 2009року, Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 128 - розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 07.10.2014р. Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) аліменти на утримання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 07.10.2014 р.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, дев'ятою ст.7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:

1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

2) заборона випливає із змісту акта законодавства;

3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Відповідно до ст. 92 СК України, шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. На укладення шлюбного договору до реєстрації шлюбу, якщо його стороною є неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, засвідчена нотаріусом.

Згідно ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексуУкраїни майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, як вбачається із статті 97 СК України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім'ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв'язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Окрім цього за ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на ч.ч. 4,5 ст. 93 СК України та ч. 1 ст. 103 СК України. Зазначила, що відповідно до ч. 1 ст.233 ЦПК України, правочин який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах може бути визнаний судом недійсним незалежного від того, хто був ініціатором такого правочину.

Акцентувала увагу суду на те, що на момент укладення шлюбного договору спільній з Відповідачем донці, котра має статус інваліда з дитинства до 18 років було два місяці, з якою вона їздила по лікарнях для повного обстеження її здоров'я та встановлення кінцевого діагнозу дитині. При цьому на рухах був маленький син, у якого також на той момент були проблеми зі здоров'ям.

На підтвердження надала суду:

?Довідку з Державної установи «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» від 26.11.2012 року №505118, видану гр. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в тому, що вона дійсно перебувала на консультації в Інституті з приводу: вродженої вади розвитку правої верхньої кінцівки; згинальної контрактури кисті, привідної контрактури V пальця правої кисті, шкірна синдактилія ІУ-Уп., вкорочення правої кисті та пальців (Q 70, Q 74) (а.с.11);

?заключення ЛКК № 629 від 23.01.2013 року (а.с.12), заключення ЛКК № 3/3 від 18.01.2018 року (а.с.13);

?посвідчення НОМЕР_6 про державну соціальну допомогу - дитина інвалід до 18 років ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14);

?обміну карту пологового будинку, пологового відділення лікарні від 08.09.2012 року (а.с.17-18) та первинний лікарський патронаж до новонародженого (а.с.19);

?виписку №7826 із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_4, в стаціонарі надходження з 05.06.2012 року по 08.06.2012 року, з діагнозом: «ОРВ. Обостр. Бронхит. Аллергодерматит» (а.с.21);

?виписку Т236-21-91 з медичної картки стаціонарного хворого №236 ОСОБА_4, дата надходження в стаціонар 20.06.2013 року, виписка 27.06.2013 року (а.с.22).

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частинах четвертій, п'ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню.

Ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 1 статті 233 ЦКУкраїни правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом статті 233 ЦКУкраїни для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Відповідно до правової позиції, яка міститься упостанові Верховного суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233ЦК України, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1статті 76ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач зазначила, що Шлюбний договір був укладений під впливом тяжкої для неї обставини, а саме необхідністю переїздити до м. Києва, оскільки в м. Києві сконцентрована найбільша кількість фахових спеціалістів для лікування спільної доньки. Наголошувала, що на той час позивач була повністю сконцентрована на вроджених вадах доньки та з її 3-тижневого віку змушена була їздити з донькою по лікарнях для повного обстеження її здоров'я та встановлення кінцевого діагнозу дитині.

Суд вважає, що позивачем не наведено чітких правових підстав (укладення договору на вкрай невигідних умовах) для визнання недійсним шлюбного договору від 05.11.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щкодою О.М., а її доводи спростовуються матеріалами справи.

Доводи сторони позивача, що Шлюбний договір був укладений на вкрай невигідних умовах, ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами та поясненнями сторін, належними та допустимими доказами не підтверджені.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Також, суд прийшов до висновку, що умови шлюбного договору не є такими, що суперечать закону та ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки умовами шлюбного договору не обмежені рівні права обох сторін.

Крім того, суд звертає увагу на те, що із оспорюваного договору вбачається, що при укладені договору, сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст його відомий, підписаний, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивач на час посвідчення Шлюбного договору не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє ім'я, прізвище, по-батькові та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення Шлюбного договору.

Умови укладеного сторонами договору не суперечать вимогам ст.ст. 60, 97 СК України, оскільки ст.97СК України передбачає право подружжя домовитися про непоширення на майно, набуте ними в період шлюбу, положень ст.60 цього Кодексу і сторони скористалися цим правом, передбачивши у шлюбному договорі право відповідача на набуття у приватну власність майна, що підлягає державній реєстрації.

Крім того, посилання позивача про те, що відповідач, укладаючи Шлюбний договір, був впевнений в розірванні шлюбу є суперечливими, адже з позовом до суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів звернулась саме позивач ОСОБА_1, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.11.2014 року.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що Шлюбний договір, укладений позивачем під впливом будь-якого тиску, як з боку колишнього чоловіка, а також внаслідок тяжких обставин та на вкрай невигідних для позивача умовах, про що, остання, зазначає в обґрунтування свого позову.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність Шлюбного договору, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_2, про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини 2, 3 ст. 261 ЦК) (п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

У розумінні ст. 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. А частина 1 ст. 261 ЦК пов'язує обізнаність особи не просто з будь-яким моментом, а з моментом порушення права.

Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Для обчислення давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності за заявою відповідача, хоча визнає, що такі строки позивачем пропущені, оскільки Шлюбний договір був підписаний 05.11.2012 року, а з позовом про визнання Шлюбного договору ОСОБА_1 звернулась лише 18.04.2018 року, крім того поважності причини пропуску зазначені не були.

Виходячи із поданих заяв, та матеріалів справи, порушених правовідносин, суд вважає, що таким чином підстав до застосування строку позовної давності у суду не має, оскільки позов не доведено, що є самостійною підставою для цього

Оскільки у задоволенні позову судом відмовлено, то, згідно з частиною 1статті 141 ЦПК України, сплачений судовий збір позивачеві не відшкодовується.

На підставі ст.ст. 9, 60, 93, 97, 103 СК України, 202-211, 215 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 4, 12-13, 76-89, 95,142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода О.М. про визнання шлюбного договору недійсним залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено 19 лютого 2019 року.

Суддя