П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 755/2737/18

Номер провадження № 22-ц/824/599/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

вивчивши апеляційну скаргу Дьоміна ДенисаСергійовича в інтересах ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про повернення майна, стягнення коштів та відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання останньої повернути йому майно у належному стані за договором, а саме: крісло-груша - 7 шт., вартістю 700 грн.; комплект м'яких меблів - 14 шт., вартістю 11 000 грн.; станція 1С - 1 шт., вартістю 4 000 грн.; льодогенератор на 8 кг - 1 шт., вартістю 4 000 грн.; касовий апарат - 1 шт., вартістю 1 250 грн.; блендер ручний - 1 шт., вартістю 175 грн.; плита електрична на 6 конфорок - 1 шт., вартістю 3 500 грн.; полиця двоярусна нерж. сталь мала - 1 шт., вартістю 750 грн.; полиця двоярусна нерж. сталь велика - 1 шт., вартістю - 1 250 грн.; холодильник зі скляними дверима - 3 шт., вартістю 4 500 грн.; пральна машина - 1 шт., вартістю 800 грн.; льодогенератор на 50 кг - 1 шт., вартістю 7 000 грн.; посудомийна машина - 1 шт., вартістю 9 000 грн.; сервер - 1 шт., вартістю 1 000 грн.; МФО - 1 шт., вартістю 750 грн.; морозильна камера двох дверкова - 1 шт., вартістю 3 500 грн.; вакуматор - 1 шт., вартістю 3 000 грн., а у випадку його відсутності або неможливості повернення - стягнення його вартості; стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів за користування майном у розмірі 6 300 грн., моральної шкоди у розмірі 54 810 грн. та судових витрат у загальному розмірі 6 446 грн. 90 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані, зокрема, тим, що між сторонами 15 листопада 2012 року було укладено договір про передачу в тимчасове користування з подальшим викупом обладнання для ресторану № б/н, відповідно до умов якого відбулось приймання-передача майна загальною вартістю 65 675 грн. на підставі акту. 24 листопада 2012 року відповідачем добровільно було повернуто паро-конвекційну піч вартістю 9 500 грн., що підтверджується відповідним актом приймання-передачі. Тобто, вартість неповернутого майна складає 56 175 грн.

Згідно з умовами договору, відповідач мала до 01 грудня 2013 року сплатити вартість майна або повернути його у належному стані, сплативши по 100 грн. за кожен місяць користування ним, що складає 1 100 грн.

Разом з тим, незважаючи на численні вимоги позивача відповідач не виконала свої зобов'язання.

Так, 01 вересня 2015 року позивачем було надіслано лист-вимогу про сплату грошових коштів у розмірі вартості майна разом зі штрафними санкціями або повернення майна зі сплатою коштів за його користування у триденний термін. Відповіді останній не отримав, у результаті чого звернувся до суду про стягнення вартості майна.

Рішенням Дніпровського районного суду від 24 листопада 2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 16 листопада 2016 року, під час апеляційного розгляду справи, відповідачем було надіслано термінове поштове повідомлення з проханням прибути за вказаною адресою для отримання майна. Разом з тим, ОСОБА_3 не з'явилась у визначений час і майно не повернула.

Крім того, факт спричинення моральної шкоди підтверджується висновком експертного дослідження від 28 вересня 2015 року № 52 і оцінений у розмірі 54 810 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року (а.с. 158 - 162) позов ОСОБА_4 задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4 майно за договором, а саме крісло-груша - 7 шт., вартістю 700 грн.; комплект м'яких меблів - 14 шт., вартістю 11 000 грн.; станція 1С - 1 шт., вартістю 4 000 грн.; льодогенератор на 8 кг - 1 шт., вартістю 4 000 грн.; касовий апарат - 1 шт., вартістю 1 250 грн.; блендер ручний - 1 шт., вартістю 175 грн.; плита електрична на 6 конфорок - 1 шт., вартістю 3 500 грн.; полиця двоярусна нерж. сталь мала - 1 шт., вартістю 750 грн.; полиця двоярусна нерж. сталь велика - 1 шт., вартістю - 1 250 грн.; холодильник зі скляними дверима - 3 шт., вартістю 4 500 грн.; пральна машина - 1 шт., вартістю 800 грн.; льодогенератор на 50 кг - 1 шт., вартістю 7 000 грн.; посудомийна машина - 1 шт., вартістю 9 000 грн.; сервер - 1 шт., вартістю 1 000 грн.; МФО - 1 шт., вартістю 750 грн.; морозильна камера двох дверкова - 1 шт., вартістю 3 500 грн.; вакуматор - 1 шт., вартістю 3000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 6 300 грн. за користування майном та судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, Дьомін Д. С. в інтересах ОСОБА_3 19 жовтня 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду, ухвалення його з неповним з'ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Скаржник зазначає, що ОСОБА_3 не надсилала електронне повідомлення позивачу. Так, термінове електронне поштове відправлення - послуга, що приймається на сайті Укрпошти і полягає в врученні даного повідомлення адресатові на паперовому носії, а тому ідентифікація особи під час його надсилання не відбувається. З чого випливає, що будь-яка особа могла направити від імені ОСОБА_3 дане повідомлення, а тому доказ не є належним, достатнім і достовірним в розумінні ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України.

Крім того, у визначені в повідомленні час та місце відповідач не з'явилась, тобто вона не здійснювала активних дій, які б свідчили про визнання нею свого боргу чи обов'язку.

Що стосується свідка ОСОБА_5, то останній є заінтересованою особою, оскільки займав посаду директора ТОВ «ЕМАРІ», засновником якого був позивач. У подальшому ОСОБА_4 продав свою частку ОСОБА_3 з умовою залишення директором ОСОБА_6 Спірне майно було власністю останнього, і отримане ним з попереднього місця роботи.

Зазначає, що розмова біля Апеляційного суду міста Києва була невірно витлумачена як позивачем, так і свідком, оскільки зі сторони ОСОБА_3 ніяких пропозицій щодо повернення спірного майна не надходило.

Посилаючись на практику Верховного Суду, скаржник зазначає, що визнання боргу має підтверджуватись конкретною і однозначною дією.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року встановлено, що сторони не дійшли до мирного вирішення спору, а, отже, відповідач не визнала свого обов'язку та не мала наміру повертати спірне майно. Тобто, судом зроблено помилковий висновок про переривання строку позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2018 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, копія якої направлялась учасникам справи разом з копією апеляційної скарги, роз'яснено право подати відзив.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

05 грудня 2018 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив Колєва Р. Г. в інтересах ОСОБА_4 з відповідним підтвердженням направлення його копії відповідачу, з якого вбачається наступне.

16 листопада 2016 року позивачем було надіслано поштове електронне повідомлення з проханням прибути 16 листопада 2016 року о 17 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_1 (ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_1»), з метою отримання майна відповідно до договору від 13 листопада 2012 року. Даному повідомленню передувала зустріч за участю ОСОБА_4, ОСОБА_3, Колєва Р. Г. та ОСОБА_5 за місцезнаходженням спірного майна.

У визначений час відповідач на зустріч не з'явилась, що було зафіксовано у книзі скарг та пропозицій. За вищезазначеною адресою було виявлено частину майна, обслуговуючий персона знав про призначену зустріч.

Вищезазначені дії відповідача свідчать про визнання останньою боргу, а відповідно і про переривання строку позовної давності.

Крім того, відправлення термінового електронного повідомлення неможливе без присутності та ідентифікації відправника, оскільки воно відбулось не за електронною, а за поштовою адресою позивача. Тобто, відповідачем не спростовано висновки суду стосовно переривання строку позовної давності та наявності у останньої обов'язку щодо повернення майна зі сплатою коштів за його користування.

У судовому засідання представник позивача - адвокат Колєв Р.Г. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, підтримав заперечення проти апеляційної скарги, викладені в письмовому відзиві.

ОСОБА_3 та /або її представник до суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями.

20 лютого 2019 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника відповідача - адвоката Дьоміна Д.С. про відкладення розгляду справи, в якому повідомлялось про те, що ОСОБА_3 з'явитись до суду не може, у зв'язку з виконанням своїх посадових обов'язків за місцем роботи, а представник відповідача - адвокат Дьомін Д.С. приймає участь у іншому судовому засіданні в Дніпровському районному суді міста Києва.

Колегія суддів, розглянувши подане до суду клопотання, дійшла висновку про його необґрунтованість, оскільки підстави, на які посилається представник відповідача, не підтверджені належними письмовими доказами, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про можливість розглядати справу за відсутності ОСОБА_3 та її представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення представника позивача - адвоката Колєва Р.Г., з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 15 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено Договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передає, а ОСОБА_3 приймає в тимчасове користування з подальшим викупом у строк до 01 грудня 2013 року зазначене у договорі майно загальною вартістю 65 675 грн., про що сторонами було підписано акт приймання-передачі (а.с.8, 9).

24 листопада 2012 року відповідач повернула позивачу з отриманого майна паро-конвекційну піч вартістю 9 500 грн., про що складений та підписаний сторонами акт приймання-передачі (а.с.10).

У строк, визначений в договорі, а саме до 01 грудня 2013 року, ОСОБА_3 вартість майна, передбаченого договором не сплатила та не повернула ОСОБА_4 належну йому частину майна.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено. Вказаним судовим рішенням, зокрема, встановлено, що відповідач вартість отриманого за договором майна у строк до 01 грудня 2013 року не сплатила позивачу, а враховуючи, що ОСОБА_3 своїм правом викупу майна у строк до 01 грудня 2013 року не скористалася, відповідно до положень п.2.2. Договору остання зобов'язана повернути позивачу передане їй майно у належному стані та сплатити за його користування плату у розмірі 100 грн. за кожний повний місяць (а.с.23-26).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року (а.с.28-30) апеляційну скаргу Колєва Р.Г. - представника ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 56 175 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та судовий збір у розмірі 935 грн. 18 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року скасовано, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року залишено в силі (а.с.31-34).

Так, як вбачається з умов Договору, а саме п. 2.1. Договору, відповідач у строк до 01 грудня 2013 року сплачує позивачу вартість отриманого у користування майна в розмірі, що визначений п.1.1 Договору та становить 65 675 грн.

Пунктом 2.2. договору чітко обумовлено, що у разі несплати позивачу ціни, визначеної п. 2.1., протягом строку, визначеного умовами договору, відповідач повертає передане їй майно у стані, придатному для використання за цільовим призначенням, та сплачує за його користування плату у розмірі 100 грн. за кожен повний місяць.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача повернути позивачу майно, а також щодо стягнення грошових коштів за користування майном у розмірі 6 300 грн., суд першої інстанції виходив з того, що у визначений в Договорі строк, а саме до 01 грудня 2013 року ОСОБА_3 вартість майна не сплатила та не повернула ОСОБА_4 належну йому частину майна, що обумовлено умовами Договору, крім того, періодом, за який ОСОБА_3 повинна сплатити грошові кошти за користування майном, є з 15 листопада 2012 року по 15 лютого 2018 року.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд дійшов висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, носять договірних характер, однак умови Договору не передбачають такого правового наслідку порушення зобов'язань, як відшкодування моральної шкоди.

Щодо вимоги відповідача про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку, що з надсиланням електронного повідомлення та розмовою в присутності свідка ОСОБА_5, ОСОБА_3 визнала свій обов'язок щодо повернення майна, у зв'язку з чим строк позовної давності перервався. Таким чином, починаючи з 16 листопада 2016 року строк позовної давності перервався та почав свій перебіг заново, а тому позивачем не пропущено строків позовної давності.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За нормою ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Виходячи з аналізу норм матеріального права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідача повернути позивачу належне йому майно та стягнення на користь останнього грошових коштів за користування майном, що становить 6 300 грн. Даний обов'язок виникає у відповідача саме з 15 грудня 2012 року, тобто з моменту передання їй в користування майна, по 15 лютого 2018 року. Кінцеву дату періоду, за який позивач просить суд стягнути плату за користування, визначена самим позивачем, з чим погодився суд першої інстанції.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що умови договору, укладеного між ними, не передбачають такого правового наслідку порушення зобов'язань, як відшкодування моральної шкоди, а тому дана вимога задоволенню не підлягає.

З приводу строків позовної, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що початком перебігу строку позовної давності в даному випадку є саме 02 грудня 2013 року. Тобто закінчується строк звернення з вимогою 02 грудня 2016 року. З вказаним позовом позивач звернувся 20 лютого 2018 року.

Разом з тим, згідно ч.1 статті 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, 16 листопада 2016 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_4 електронне повідомлення № 4 наступного змісту: « Згідно попередніх домовленостей прошу прибути 16 листопада 2016 року о 17 год. 30 ха. за адресою АДРЕСА_1 з метою отримання майна згідно договору від 13.12.2012 року» (а.с.27).

З тексту даного електронного повідомлення вбачається, що ОСОБА_3 фактично визнає свій обов'язок щодо повернення майна.

Жодного доказу на підтвердження того факту, що відповідачем не було надіслано вказане електронне повідомлення, в ході розгляду справи не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що відповідач визнала свій обов'язок щодо повернення майна, а тому строк позовної давності перервався.

Відповідно до частини третьої статті 264 ЦК України, після переривання перебіг строку позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу строку позовної давності, до нового строку не зараховується.

Враховуючи, що починаючи з 16 листопада 2016 року строк позовної давності перервався та почав свій перебіг заново, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не пропущено строків позовної давності.

Також, в ході перегляду оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання представника позивача, адвоката Колєва Р.Г., про приєднання до матеріалів справи додаткових письмових доказів на підтвердження позиції позивача, а саме: копії журналів судових засідань Апеляційного суду міста Києва, копію витягу з Книги відгуків та пропозицій ресторану «Пан Сіонъ», копію Акту огляду обладнання від 16 листопада 2016 року, копію клопотання представника відповідача, копію електронного повідомлення, сформованого відповідачем, копію поштового повідомлення про вручення електронного повідомлення, копію повторного електронного повідомлення, копію касаційної скарги ОСОБА_3, а також CD-Rдиск з технічним записом судового засідання Дніпровського районного суду міста Києва.

У свою чергу, стороною відповідача не спростовано висновки суду першої інстанції щодо переривання строку позовної давності та обов'язку відповідача повернути позивачу майно зі сплатою коштів за його користування.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Виходячи зі змісту п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, враховуючи, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: В.В. Саліхов

В.В.Соколова