Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 743/150/17

провадження № 61-8135св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2017 року у складі судді Жовтка Є. А. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Лакізи Г. П., Скрипки А. А., Тагієва С. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 03 січня 2013 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (без номеру), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % річних на суму залишку заборгованості на строк, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 погодилася з тим, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умови та Правила), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею і банком договір, про що свідчить її підпис у заяві. За Умовами та Правилами клієнт погоджується з тим, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт, позичальник доручає списувати з будь-якого відкритого у банку рахунку грошові кошти для здійснення платежу та зобов'язується надати банку письмову заяву про розірвання договору і погасити заборгованість. Позичальник не виконувала взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 31 січня 2016 року в неї утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 065,66 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 1 454,89 грн; за відсотками за користування кредитом - 19 436,91 грн; за пенею та комісією - 344,65 грн; за штрафом (фіксована частина) - 500 грн; за штрафом (відсоток від суми заборгованості) - 1 217,41 грн. Враховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.

ОСОБА_1 позов визнала частково, посилаючись на те, що в січні 2013 року вона дійсно отримала кредит у позивача, вносила кошти на його погашення, однак заборгованість нарахована банком у розмірі, який значно перевищує суму отриманих нею грошових коштів у сукупності з нарахованими на них процентами. Також вона подала заяву про застосування позовної давності та зазначила, що останній платіж на погашення кредиту внесений нею в лютому 2013 року, а позивач, звернувшись до суду 04 лютого 2017 року, пропустив позовну давність. Будь-яких платежів на погашення заборгованості за кредитом у 2014 році вона не здійснювала та інших карток від ПАТ КБ «ПриватБанк» не отримувала.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 25 жовтня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і задовольнити позов.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована безпідставністю висновків судів про те, що ним пропущено позовну давність, оскільки перебіг цього строку переривався частковим погашенням заборгованості у 2014 році. Крім того, строк дії картки встановлений до 31 серпня 2016 року, а банк звернувся до суду з позовом 04 лютого 2017 року, тобто в межах трирічної позовної давності.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що позов пред'явлений банком з пропуском позовної давності, а тому обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог. Посилання заявника на переривання перебігу позовної давності є безпідставним, оскільки автоматичне списання позивачем коштів не залежало від її волі та не може розцінюватися як визнання нею заборгованості.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2017 року касаційну скаргу залишено без руху.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали справи із суду першої інстанції.

28 березня 2018 року справа № 743/150/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 03 січня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (без номеру), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % річних на суму залишку заборгованості на строк, що виповідає строку дії картки.

Згідно з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил, підписаною ОСОБА_1 03 січня 2013 року, бажаний кредитний ліміт по платіжній кредитній карті «Універсальна» визначено в розмірі 3 500 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Згідно з пунктом 2.1.1.5.5 Умов та Правил позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Позичальник не виконувала взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 31 січня 2016 року в неї утворилася заборгованість за кредитним договором, яка згідно з розрахунком банку становила 26 065,66 грн, з яких: заборгованість за кредитом -1 454,89 грн; за відсотками за користування кредитом - 19 436,91 грн; за пенею та комісією - 344,65 грн; за штрафом (фіксована частина) - 500 грн; за штрафом (відсоток від суми заборгованості) - 1 217,41 грн.

З наданих позивачем виписок про зарахування коштів на погашення кредитної заборгованості встановлено, що списання коштів у сумі 103,35 грн було здійснено банком 12 червня 2014 року автоматично без відома ОСОБА_1, тому це не свідчить про те, що відповідач свідомо вчиняла дії, направлені на погашення кредитної заборгованості, та що наявні підстави для переривання позовної давності, передбачені статтею 264 ЦК України. Встановлений пунктом 1.1.7.31 Умов та Правил збільшений строк позовної давності у 50 років за вимогами про стягнення кредиту та відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором суд правильно не взяв до уваги, оскільки за змістом частини першої статті 259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору про це у письмовій формі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні вимог банку, суд першої інстанції, з в висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність, перебіг якої почався з моменту останнього платежу - 15 лютого 2013 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права лише 04 лютого 2017 року.

Такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

01 квітня 2017 рокуОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила застосувати загальну позовну давність у три роки до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» і відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що їй не надавалися Умови та правила, а перебіг позовної давності розпочався з часу укладення договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору від 13 січня 2013 року ОСОБА_1 було надано кредитну картку НОМЕР_1 з терміном дії до 31 серпня 2016 року.

Користуючись кредитними коштами, ОСОБА_1 періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом, останній платіж вона здійснила 15 лютого 2013 року.

Платежі, які здійснені після 15 лютого 2013, були списані з її рахунків ПАТ КБ «ПриватБанк» автоматично.

Висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правил, які є складовою частиною кредитного договору, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно.

За таким договором перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Як зазначалося вище, строк дії виданої ОСОБА_1 картки НОМЕР_1 встановлено до 31 серпня 2016 року.

З огляду на викладене та з урахуванням наведених обставин і факту пред'явлення банком позову в лютому 2017 року, тобто в межах позовної давності з часу закінчення строку дії картки (серпень 2016 року), висновок судів про пропуск банком позовної давності суперечить положенням статті 256, частин першої та п'ятої статті 261, частини четвертої статті 267 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно застосував до них вищенаведені норми матеріального права. Суд не дослідив належним чином умов укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема щодо строку його дії, не з'ясував усіх обставин справи та не дав їм правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

В порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують ці доводи та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді цієї справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотриманняпринципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. Також суду слід взяти до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 25 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний О. В. Ступак