Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 216/2813/15-ц

провадження № 61-38341 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2015 року у складі судді Мазурчака В. М. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Барильської А. П.,

Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

06 травня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 31 серпня 2007 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ KRKRGA00150945, за умовами якого позивач зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 20 000,00 доларів США на термін до 30 серпня

2017 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Згідно умов кредитного договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, позичальник сплачуєбанку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ

КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором № KRKRGA00150945 від 31 серпня

2007 року.

Посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 27 березня 2015 року становить 10 034,06 доларів США, з яких: 8 761,76 доларів США - заборгованість за кредитом; 522,04 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 200,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 62,32 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 10,63 доларів США - штраф (фіксована частина); 477,31 доларів США - штраф (процентна складова), що за курсом Національного банку України еквівалентно 235 900,75 грн, позивач просив задовольнити його вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від

22 вересня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2. на користь ПАТ

КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № KRKRGA00150945 від 31 серпня 2007 року у розмірі 10 034,06 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 27 березня 2015 року становить 235 900,75 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2. на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 359,01 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, прострочив сплату щомісячних платежів, що призвело до виникнення у позивача права вимагати дострокового повернення частини позики, та сплати процентів відповідно до положень статті 1048 ЦК України.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2017 року заяву ОСОБА_2. про перегляд заочного рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2017 року залишено без задоволення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від

22 вересня 2015 року скасовано в частині розподілу судових витрат та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто у рівних частинах з

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 359,01 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що розмір заборгованості за кредитним договором № KRKRGA00150945 від 31 серпня 2007 року, визначений банком станом на 27 березня 2017 року є обгрунтованим та не спростований відповідачем ОСОБА_2 Видача ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 20 000,00 доларів США підтверджується підписаною ним заявою № 1 від 31 серпня 2007 року. Ураховуючи, що 31 березня 2015 року позивач звернувся до відповідачів з вимогою про досудове врегулювання спору, позов про стягнення заборгованості, що виникла 29 жовтня 2014 року, заявлено у межах строку дії поруки. Посилаючись на те, що суд першої інстанції помилково здійснив стягнення судового збору з відповідачів у солідарному порядку, апеляційний суд скасував рішення суду у цій частині, стягнувши з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені ним судові витрати у рівних частинах, у розмірі 2 359,01 грн.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2., у якій заявникпросив скасувати заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2015 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди попередніх інстанцій неповно з'ясували обставини справи, зокрема не перевірили на підставі первинної бухгалтерської документації обгрунтованість розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, про завищеність якого свідчать відомості викладені у повідомленні ПАТ КБ «ПриватБанк»

№ 20.1.0.0.0/7-140605/3835 від 17 червня 2014 року та долученій до нього виписці про рух коштів. Стягуючи пеню за порушення зобов'язання щодо повернення кредитних коштів в іноземній валюті із визначенням її еквіваленту у національній валюті України, суди не звернули увагу, що порядок використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків банку, і не може слугувати доказом безспірності розміру заборгованості за кредитним договором.

Оскільки порука є строковим зобов'язанням, а заборгованість за кредитним договором виникла 29 жовтня 2014 року, суди належним чином не перевірили чи звернувся кредитор з вимогою до поручителя у межах шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Крім того посилався на недопустимість одночасного застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, штрафів та пені як одного виду цивільно-правової відповідальності.

Станом на дату розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 31 серпня 2007 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ KRKRGA00150945, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк

по 30 серпня 2007 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 20 000,00 доларів США. Погашення заборгованості за договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, здійснюється щомісячно у період з 24 по 28 число кожного місяця у сумі 317,69 доларів США.

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема, оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (пункт 7.1 зазначеного кредитного договору).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 26 квітня

2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Пунктом 11 договору поруки передбачено, що договір діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

31 березня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення № 30.1.0.0/2-829 з вимогою погасити прострочену заборгованість у розмірі 2 239,61 долар США у п'ятиденний строк з дати одержання повідомлення, у разі несплати якої, банк відповідно до статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору, вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції.

06 травня 2015 року на підставі частини другої статті 1050 ЦК України

ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явив до суду позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у повному обсязі, а також нарахованих процентів та комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань та штрафів.

Станом на 27 березня 2015 року розмір заборгованості за кредитним договором

№ KRKRGA00150945 від 31 серпня 2007 року становить 10034,06 доларів США, з яких: 8761,76 доларів США - заборгованість за кредитом; 522,04 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 200 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 62,32 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 10,63 доларів США - штраф (фіксована частина); 477,31 доларів США - штраф (процентна складова).

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скаргаЄмел'янова Г. П. підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Установивши неналежне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 7.1 кредитного договору реалізував право вимоги дострокового стягнення кредитної заборгованості (суми кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені) у солідарному порядку з позичальника та поручителя, про що свідчить направлення позичальнику та поручителю повідомлення №30.1.0.0/2-829 від 31 березня 2015 року.

Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив допустимими доказами отримання кредитних коштів позичальником спростовуються, наданими банком ордером розпорядженням № 1 від 31 серпня 2007 року та заявою про видачу готівки № 1 від 31 серпня 2007 року, що містить підпис ОСОБА_1 про отримання ним суми кредиту у розмірі

20 000,00 доларів США, що еквівалентно у гривнях 101 000,00 грн.

Щодо визначення розміру заборгованості за кредитним договором та її складових в іноземній валюті

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від

19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», що був чинним на дату виникнення спірних правовідносин та розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій, Законом України від

23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», що був чинним на дату виникнення спірних правовідносин та розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, якщо за умовами кредитного договору виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», чинного на дату виникнення спірних правовідносин та розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Разом з тим, відповідно до статті 10-1 Декрету Кабінету Міністрів України від

19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», чинного на дату виникнення спірних правовідносин та розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій, дія цього Декрету не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України, що свідчить про переконливість посилань заявника на те, що позивачем неправомірно нараховано пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в іноземній валюті.

Щодо доводів касаційної скарги про застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції Україниніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ураховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК Україништраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, одночасне їх застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Проте ухвалюючи рішення у справі, суди належно не перевірили правильність одночасного нарахування пені та штрафів (фіксованої частини та процентної складової) за неналежне виконання зобов'язання за кредитним договором.

Щодо припинення поруки

Підстави припинення поруки визначено статтею 559 ЦК України, положення якої у редакції на дату виникнення спірних правовідносин та розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції закріплювали наступний порядок.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

За умовами кредитного договору позичальник зобов'язувався повернути суму кредиту зі сплатою відповідних процентів за користування кредитними коштами щомісячними платежами до 30 серпня 2017 року (період сплати з 24 по 28 число кожного місяця), тобто встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення періодичних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня

2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі

№ 6-3087цс16.

Правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України, у вищевказаній редакції, було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та у справі

№ 202/4494/16-ц, за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року та у постанові від 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором, повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

З'ясувавши, що заборгованість за кредитним договором щодо сплати щомісячних платежів у позичальника виникла 29 жовтня 2014 року, а з позовними вимогами про її стягнення у солідарному порядку до позичальника та поручителя, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 06 травня 2015 року, тобто через 6 місяців та 5 днів з дня настання строку погашення чергового платежу, суди попередніх інстанцій не врахували наведених норм матеріального права, не перевірили обставин припинення поруки за кожним із щомісячних платежів, строк погашення яких настав на дату звернення з позовом до суду, а відтак не перевірили розмір заборгованості, що підлягає стягненню у солідарному порядку з позичальника та поручителя за кредитним договором з огляду на обмеження відповідальності поручителя шестимісячним строком з дати настання строку виконання зобов'язань зі сплати чергового щомісячного платежу.

Положення статті 559 ЦК України у редакції Закону України 2478-VIII від 03 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», незважаючи на те, що цей Закон застосовується також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, не можуть бути застосовані до врегулювання спірних правовідносин в частині припинення поруки ОСОБА_2, зважаючи на те, що на дату набрання ним чинності строк виконання зобов'язань за кредитним договором № KRKRGA00150945 від 31 серпня 2007 року вже настав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, з урахуванням доводів апеляційної скарги мав можливість усунути зазначені вище недоліки неповноти з'ясування обставин справи, проте не перевірив правильності нарахування заборгованості за кредитним договором та її складових, не встановив щодо яких платежів порука ОСОБА_2 припинилася, а щодо яких вона діє, а відтак не з'ясував загального обсягу заборгованості за кредитним договором щодо якого поручитель відповідає солідарно з позичальником.

Зазначене унеможливлює встановлення фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду бере до уваги, що справа тривалий час розглядається у суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним власного рішення.

Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування рішення апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик