ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/1810/17 Головуючий суддя І інстанції Полєхін А.Ю.
Провадження № 22-ц/818/259/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: В порядку ЦПК України
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря: Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2018 року у складі головуючого судді Полєхіна А.Ю. по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, третя особа: ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

29 березня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П., третя особа: ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 29615447 від 16 травня 2016 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на квартиру загальною площею 32,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що 16 серпня 2006 року між нею та ОСОБА_6 було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Гриценко Є.В., відповідно до якого ОСОБА_6 передала, а вона прийняла валютні цінності у розмірі 9300,00 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язання між нею та ОСОБА_6 було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Гриценко Є.В. Згідно з яким Іпотекодавець передала, а Іпотекодержатель прийняла під заставу квартиру АДРЕСА_2

На виконання п. 1 Договору позики ОСОБА_3 04.06.2009 року повернула кошти, що були предметом позики в сумі 9300 доларів США, що підтверджується додатком до договору №1 з відмітками та підписами ОСОБА_6 про отримання відповідних коштів.

Однак, незважаючи на відсутність заборгованості та будь-яких інших невиконаних зобов'язань, відповідач 03 березня 2016 року направила вимогу про усунення порушення виконання зобов'язань з повернення боргу за Договором позики від 16 серпня 2006 року за реєстровим №1586.

Усупереч вимогам п. 4 Договору позики, у якому зазначено: виконання зобов'язань за даним договором в достатній мірі підтверджується наданням Позичальником примірника договору, належного Позикодавцеві, з відміткою останнього в простій письмовій формі про належне виконання зобов'язань, позикодавцем не було надано належного йому примірника договору.

Також відповідно до п. 8 Договору іпотеки виконання Іпотекодавцем належним чином та в повному обсязі зобов'язань за Договором позики припиняє дію цього договору іпотеки і виникає обов'язок Іпотекодержателя повернути Іпотекодавцеві свої примірники договорів позики та іпотеки з відміткою про виконання зобов'язань Позичальника - Іпотекодавця в простій письмовій формі. Однак, позичальником - іпотекодержателем не було повернуто примірники договорів позики та іпотеки з відміткою про виконання зобов'язань.

Тому позивач була позбавлена можливості подати необхідні документи для державної реєстрації припинення обтяження на нерухоме майно, відповідно до вимог ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 593 ЦК України.

16 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. було зареєстровано право приватної власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2

Позивач зазначає, що своїми діями приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. порушив вимоги законодавства.

Посилається на те, що іпотека є припиненою, оскільки вона повністю виконала свої зобов'язання перед ОСОБА_6, а тому в останньої не виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_6 було порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач вважає, що єдиним законним власником квартири АДРЕСА_2 є вона, що підтверджується договором купівлі-продажу реєстраційний номер №2379 від 18 листопада 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П.

На підставі вищевикладеного просить визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 29615447 від 16 травня 2016 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на квартиру загальною площею 32,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Згоди на розгляд справи в заочному порядку позивач не надала.

Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. у судове засідання повторно не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.

Третя особа ОСОБА_6 у судове засідання повторно не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлена своєчасно і належним чином.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, третя особа: ОСОБА_6, про визнання протиправним та скасування рішення - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов та стягнути з відповідачів кошти на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено з неправильним застосуванням закону, з неповним та необ'єктивним вивченням обставин справи.

Вказав, що 16.05.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. було зареєстровано право приватної власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2. Але суд не звернув увагу на ч.7 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»- державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав.

Зазначив, що жодного належного документу, що відповідав би вимогам чинного на той час законодавства та такого, що підтвердив би право власності відповідача на квартиру не існувало та не могло бути надано нотаріусу для проведення реєстрації права. Єдиним власником вищевказаної квартири є позивач на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2000 року.

Підкреслив, що іпотека є припиненою, оскільки позивач повністю виконав свої зобов'язання перед відповідачем, а тому у останнього не виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

У письмовому відзиві ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

На обґрунтування відзиву вказала, що 16 травня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П„ на виконання п. 2 ч. 1 ст. 10 та ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_6

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3, за відсутності інших учасників справи, які належним чином повідомлялись про розгляд справи і без поважних причин не з'явилися у судове засідання, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Так, за змістом частини 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

За ч. 1, ч. 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Обрання певного способу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Обрання способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю, а тому передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідає умовам договору про задоволення вимог іпотекодержателя та вимогам чинного законодавства, а сам договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Положеннями абз. 1 п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553 (далі Порядок), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

За п. 9 Порядку разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Відповідно до п. 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Згідно ч. 3 ст. 10 Закону (в редакції чинній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень), нотаріус як державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону державна реєстрація прав проводиться в такому порядку : формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

За ч. 2 ст. 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно п. 40 Порядку державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Відповідно до ч.1 ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Отже, системний аналіз зазначених правових норм дає суду підстави вважати, що державна реєстрація прав здійснюється за умови подання заявником державному реєстратору документів, що посвідчують факти виникнення, припинення, переходу речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, та їх відповідності чинному законодавству України.

Відповідно до п. 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав, який є вичерпним, визначений ст. 24 Закону За приписами ч.1 ст. 24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

За ч. 5 ст. 24 Закону відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

16 серпня 2006 року ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_6 валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 9300 доларів США, які зобов'язалася повернути позикодавцю частинами у визначені договором поряду та строки, не пізніше 16-го березня 2009 року, на підтвердження чого у відповідності із нормою ч. 1 ст. 1047 ЦК України між сторонами в той же день в письмовій формі був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. за р. №1586 (а. с. 9 т. 1).

Позичальник отримала зазначену в договорі суму валютних цінностей в повному обсязі ще до підписання договору, що підтверджується змістом п. 2 договору позики від 16 серпня 2006 року.

За змістом п. 1 договору позики за домовленістю сторін предмет позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві в обмін на підписаний ним примірник акту прийому-передачі, підписавши в свою чергу інший його примірник для позикодавця. Необхідним та достатнім доказом виконання (невиконання) позичальником зобов'язання за цим договором є надані позичальником або позикодавцем обопільно підписані в простій письмовій формі акти прийому-передачі.

За змістом п. 2 договору визначено, що позичальник погодилась, що прострочкою виконання її зобов'язань за цим договором буде недотримання строку сплати останнього платежу, який передбачено п. 1 цього Договору, а також прострочка сплати будь-якого з поточних платежів більше ніж на п'ять днів. В останньому випадку позикодавець набуває право вимоги дострокового виконання зобов'язань позичальника в повному обсязі, а також право дострокового звернення стягнення на майно, передане йому в іпотеку.

Згідно п. 3 договору за прострочку виконання зобов'язання по поверненню позики позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф в розмірі 150 грн. за кожен день прострочки: при виникненні права вимоги дострокового виконання зобов'язань за цим договором - з дня виникнення такого права; при прострочці сплати останнього платежу - починаючи з 17 березня 2009 року.

16 серпня 2006 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 16 серпня 2006 року між ОСОБА_3 як іпотекодавцем та ОСОБА_6 як іпотекодержателем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. за р. №1586, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 32,70 кв.м., житловою площею 16,50 кв.м.

Предмет іпотеки належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18 листопада 2000 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П., р. № 2379, який було зареєстровано у Харківському міжміському бюро технічної інвентаризації 22 листопада 2000 року, номер запису 35/2 (а. с. 10 т. 1).

За п. 6 договору право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя при невиконанні іпотекодавцем зобов'язання по поверненню позики за Договором позики, або достроково. Згідно з правилами пункту 2 Договору позики, право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя після вчинення виконавчого напису нотаріуса на Договорі позики, який визначить суму, належну до стягнення.

За змістом п. 10 договору згідно з домовленістю сторін при виникненні у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель має право обернути його у свою власність в рахунок виконання забезпеченого цією іпотекою зобов'язання. Вибір іпотекодержателем цього варіанту задоволення своїх вимог достатньо підтвердити його заявою про державну реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки. При цьому нотаріус, до якого надійшла така заява, має засвідчити цей факт на цьому договорі, що й підтвердить право на реєстрацію переходу права власності, а також зняти заборону відчуження, накладену за цим договором. Право власності на предмет цієї іпотеки переходить до Іпотекодержателя за його вибором з моменту вчинення нотаріусом зазначеного в попередньому реченні запису на цьому договорі.

Застава за іпотечним договором не оформлялась.

16 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 29615447, про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_6 на підставі договору іпотеки від 16 серпня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. (а. с. 15-17 т. 1).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач та його представник не довели суду, що позивач належним чином виконав свої зобов'язання за договором позики та повернув борг, та що нотаріус порушив правила реєстрації права власності та що є підстави для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що доказів виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором позики від 16 серпня 2006 року, зокрема, обопільно підписаного в простій письмовій формі акту прийому- передачі як того вимагає п. 1 договору позики, або як зазначено у п.4 договору позики (а. с. 9 т. 1) матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд при розгляді справи порушив норми цивільного процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, суд першої інстанції всупереч вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, не надав належної оцінки наявній у справі письмовій розписці про повернення ОСОБА_3 ОСОБА_6 грошових сум в рахунок її боргових зобов'язань за договором позики (а. с. 11 т.1).

Крім того, 16.12.2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. було вчинено виконавчий напис про стягнення з позичальника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 неустойки за період з 22.02.2009 по 04.06.2009 в розмірі 15300 грн. (зареєстровано в реєстрі за № 4691) (а. с. 22 т. 2). 13 квітня 2009 року ОСОБА_6 надіслала ОСОБА_3 вимогу про порушення умови договору позики, посвідченого 16 серпня 2016 року ПН ХМНО Гриценко Є.В. за реєстровим № 1586, за яким вона повинна повернути їй позичену у неї суму грошей у розмірі 9300 доларів США. Запропонувала ОСОБА_3 протягом 30 днів добровільно повернути їй позичені гроші та виконати свої зобов'язання за договором позики в повному обсязі. Якщо протягом встановленого строку її вимога залишиться без задоволення, вона розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 16 серпня 2006 року ПН ХМНО Гриценко Є.В. за реєстровим номером 1588 (а. с. 26 т.2).

На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса, а також вимоги про усунення порушення виконання зобов'язань з повернення боргу за Договором позики від 16 серпня 2006 року за реєстровим № 1586, вказаних договорів позики та іпотеки, за заявою ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 16845979 державний реєстратор прав на нерухоме майно - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Ковальчук С.П. вирішив провести державну реєстрацію прав приватної власності на квартиру, що розташована у АДРЕСА_5 за ОСОБА_6 (а. с. 18, 20, 24, 26, 28, 35 т. 2).

Таким чином, з огляду на вищевказані розбіжності у розмірі заборгованості, з урахуванням вищевказаної письмової розписки, між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 виник спір щодо наявності боргу за договору позики. З огляду на те, що підставою для набуття права власності на квартиру на підставі договору іпотеки є наявність боргу за договором позики, між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 виник спір про право власності на вищевказану квартиру. 10 травня 2017 року ОСОБА_3, діючи в особі свого представника ОСОБА_4, зменшила свої позовні вимоги і просила визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 29615447 від 16.05.2016 про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на вказану квартиру. Однак при цьому в якості підстав позову посилалась на те, що у неї відсутні боргові зобов'язання за договором позики, тобто фактично оспорювала наявність у ОСОБА_6 права на позасудове набуття у власність цієї квартири, тобто її право власності (а. с. 26-27 т.1).

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України:

1. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У статті 12 ЦПК України передбачено принцип змагальність сторін:

1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

5. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Згідно до ст. 13 ЦПК України: Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 29.03.2017 звернулась до суду із позовом, в якому окрім вказаної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса було завлено вимогу про визнання права власності за нею на вказану спірну квартиру. При цьому на обґрунтування цих вимог вона посилалася на те, що іпотека була припинення основного зобов'язання - повернення позики (а. с. 3-6 т. 1). Саме ці вимоги вона фактично підтримала під час апеляційного розгляду справи, наполягаючи на тому, що вона повністю сплатила борг, що підтверджує вказана письмова розписка.

Однак, всупереч положень ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості суд першої інстанції не звернув уваги на ці обставини і всупереч вказаним нормам цивільного процесуального права, з огляду на те, що зменшення розміру заявлених вимог, при залишенні первинних підстав заявленого позову, було здійснено не позивачем, а його представником, при підготовці справи до розгляду не уточнив позовні вимоги, не вирішив питання про належний склад осіб, які братимуть участь у справі, не визначив факти, які необхідно встановити для вирішення спору (ч. 6 ст. 130 ЦПК України, в редакції, яка діяла на день розгляду справи), остаточно не визначив предмет спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу (ст. 189 ЦПК України в чинній редакції від 15.12.2018). Суд не з'ясував причини такої невідповідності підстав та предмету уточненого позову та думку з цього приводу самого позивача, не запропонував позивачу остаточно уточнити позовні вимоги та залучити до розгляду справи в якості співвідповідача ОСОБА_6, внаслідок чого розглянув справу за участі третьої особи ОСОБА_6

Відповідно до змісту ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції з огляду на вказані порушення норм цивільного процесуального права виходить поза межі доводів скарги, однак не має повноважень для виходу поза межі розглянутого позову для виправлення цього процесуального недоліку, який обмежив права сторін у змагальному процесі, залучити в якості співвідповідача ОСОБА_6 і надати процесуальну можливість належному складу учасників справи доводити законність та обґрунтованість заявлених підстав позову та наведених проти цього заперечень.

Внаслідок порушення вказаних норм цивільного процесуального права суд першої інстанції не з'ясував зміст спірних правовідносин, фактично не розглянув той спір, який виник по справі, і не виконав завдання цивільного судочинства цивільного судочинства по справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, , яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Такими чином, оскільки суд порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення суду повністю та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову, з інших підстав, що не перешкоджає повторному зверненню ОСОБА_3 до суду з первинними позовними вимогами.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2018 року -скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, третя особа: ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити, з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.