ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3709/19 Справа № 184/1743/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 184/1743/13-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені якої та в інтересах діє представник ОСОБА_5, на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року, яке ухвалено суддею Томаш В.І. у місті Орджонікідзе (на теперішній час - Покров) Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 23 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №229589-CRED, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 30 000,00 грн. на термін до 21 травня 2010 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків та інших платежів.

Виконання позичальником ОСОБА_1 умова кредитного договору №229589-CRED від 23 травня 2008 року забезпечено порукою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які, кожна окремо, відповідають з боржником за невиконання цих зобов'язань, як солідарні боржники.

Внаслідок неналежного виконання зобов'язань позичальником ОСОБА_1, станом на 21 квітня 2013 року, утворилась заборгованість у розмірі 92 751,20 грн., яка складається з: 25 704,62 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 62 391,76 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 250.00 грн. - штраф (фіксована частина), 4 404,82 грн. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь солідарно заборгованість за кредитним договором №229589-CRED від 23 травня 2008 року у розмірі 92 751,20 грн. та судові витрати у справі.

У червні 2013 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву і, з урахуванням доповнення, просила визнати договір поруки №229589-CRED-2 від 23 травня 2008 року недійсним та застосувати до нього наслідки його недійсності, стягнути з позивача на її користь витрати за проведення експертизи у розмірі 2350,08 грн. та суму сплати судового збору.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 92 751,20 грн. та судові витрати у розмірі 927,51 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір поруки № 229589-CRED-2 від 23 травня 2008 року, укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3, застосовано наслідки його недійсності та стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 судові витрати за проведення експертизи - 2350,08 грн. та судовий збір -115 грн.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» оскаржив рішення суду в апеляційному порядку в частині відмови у позові про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та задоволення зустрічного позову.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилено, а рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року, в оскаржуваній частині, залишено без змін.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до неї про стягнення заборгованості за договором поруки.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд порушив норми процесуального права та не повідомив ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, чим позбавив її можливості надати суду свої заперечення та пояснення, зустрічний позов, що є підставою для безумовного скасування рішення суду.

Також, зазначає, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права та не взято до уваги, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати проценти передбачені договором припиняється, та їх захист забезпечується ч. 2 ст. 625 ЦК України, про що зазначено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц.

Відповідач вказує, що кредитним договором було визначено строк його виконання - до 21 травні 2010 року та в 2010 році позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до тих же відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором № 229589-CRED від 23 травня 2008 року, який було задоволено заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області.

Відповідач ОСОБА_2 вважає, що з ухваленням заочного рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2010 року, банк втратив право на нарахування процентів за користування кредитом, неустойки за прострочення виконання зобов'язань, а порука є припиненою.

При цьому, на думку відповідача, суд був зобов'язаний самостійно застосувати до правовідносин сторін наслідки припинення поруки та відмовити в позовних вимогах до поручителя.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

При цьому, позивач наголошує на тому, що рішення суду оскаржено виключно відповідачем ОСОБА_2, що свідчить про згоду інших відповідачів з оскаржуваним рішенням суду, у зв'язку з чим представник позивача просить суд розглядати справу виключно в межах заявленої апеляційної скарги та прийняти до уваги заочне рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2010 року, яким підтверджено чинність поруки.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого не додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_3 зазначає, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити без змін рішення суду в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, про що постановлено ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Клопотання відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи у судовому засідання з обов'язковою участю її представника - адвоката Петечка В.М. задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц), а обґрунтованих обставин, які б зумовлювали необхідність п розгляду справи у судовому засіданні за участю сторін, в клопотанні відповідача не наведено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині солідарного стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 554 ЦК України й умов договору у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник ОСОБА_1 і поручитель ОСОБА_2відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга ОСОБА_2 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за її відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце засідання суду (а.с. 188-190).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, питання щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Згідно ст. 158 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, судові повістки про призначення справи до розгляду на 28 травня 2013 року, на 10 червня 2013 року, 18 червня 2013 року, 09 квітня 2014 року не були вручені відповідачу ОСОБА_2 та повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.29, 42-43, 65-66, 123), а відомості щодо вручення або ж причин невручення судових повісток на інші судові засідання матеріали справи взагалі не містять.

Таким чином, ОСОБА_2 не була належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про вручення їй судової повістки про призначення справи до розгляду у порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за її відсутності без обов'язкового належного повідомлення її про час та місце розгляду справи, що згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року було відхилено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який оскаржував рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання договору поруки недійсним. В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та його законність та обґрунтованість колегією суддів не перевірялася, про що зазначено у мотивувальній частині ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року.

В апеляційній скарзі, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що нею оскаржено рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року виключно в частині, яка не була предметом апеляційного розгляду при постановленні ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року, у зв'язку з чим колегія суддів скасовує рішення суду, в оскаржуваній частині, тобто в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 229589-CRED, за умовами якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 30000.00 грн. на термін до 21.05.2010 року, а ОСОБА_1 зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, ОСОБА_1 повинна надавати Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати за кредитним договором (а.с. 9-11).

23 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 229589-CRED, відповідно до якого Поручитель ОСОБА_2 зобов'язалася нести в повному обсязі солідарну відповідальність за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором № 229589-CRED від 23 травня 2008 року (а.с. 12).

Заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду від 13 травня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за Кредитним договором № 229589-CRED від 23 травня 2008 року в сумі 35 575,27 грн., яка нарахована позивачем станом на 27 вересня 2009 року у порядку статті 1050 ЦК України (а.с. 150).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 229589-CRED від 23 травня 2008 року у травні 2013 року, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» приховав наявність заочного рішення Орджонікідзевського міського суду від 13 травня 2010 року та ставив перед судом питання про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованість, яка виникла станом на 21.04.2013 року, у розмірі 92751.20 грн., яка складається з наступного: 25704.62 грн. - заборгованість за кредитом; 62391.76 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до Договору: 250.00 грн. - штраф (фіксована частина). 4404.82 грн. - штраф (процентна складова). До позовної заяви додано розрахунок заборгованості, з якого слідує, що предметом даного позову є стягнення боргу за період з 23 травня 2008 року по 21 квітня 2013 року (а.с. 4), тобто банк повторно ставить перед судом питання про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 229589-CRED від 23 травня 2008 року, яке вже стягнута на його користь судовим рішенням, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Тобто, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що зазначено в судовому рішенні.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Однак, вищезазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанцій, оскільки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», приховав наявність заочного рішення Орджонікідзевського міського суду від 13 травня 2010 року, яким вже стягнуто заборгованість за Кредитним договором № 229589-CRED від 23 травня 2008 року в сумі 35 575,27 грн., у порядку статті 1050 ЦК України, тобто кредитор скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитом у повному обсязі (а.с. 150).

При цьому, умовами договору не передбачено право на одержання процентів від суми позики після ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора, а вимог про стягнення таких процентів на підставі вимог статті 625 ЦК України позивач не заявляв, у зв'язку з чим колегія суддів не приймає до уваги наданий ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розрахунок таких сум.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (частина перша статті 553 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 229589-CRED, відповідно до якого Поручитель ОСОБА_2 зобов'язалася нести в повному обсязі солідарну відповідальність за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором № 229589-CRED від 23 травня 2008 року (а.с. 12).

Згідно пункту 11 цього Договору, порука діє до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором (а.с. 12), що не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, у зв'язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що порука припиняється після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

З позовом до боржника і поручителя позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», звернувся до суду у 2010 році, тобто в межах строку, передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України, та заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду від 13 травня 2010 року з поручителя була стягнута заборгованість, а тому колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо припинення поруки.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в оскаржуваній частині на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, відповідачем ОСОБА_2 не сплачувався судовий збір за подання апеляційної скарги, колегія суддів стягує з АТ КБ «ПРИВАТБАНК»на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 391,26 грн. (927,51 грн. (а.с. 1) х 150%), що відповідає розміру визначеному Законом України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2, від імені якої та в інтересах діє представник ОСОБА_5, - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», про солідарне стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 92 751,20 грн. та судових витрат у розмірі 927,51 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій не оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь держави судові витрати у розмірі 1 391 (одна тисяча триста дев'яносто одна) гривня 26 (двадцять шість) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: