Справа № 461/8999/17 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/638/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3., представника Львівського Національного академічного

театру опери та балету ім. С. Крушельницької -

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 18 квітня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Львівського Національного академічного театру опери та балету ім. Соломії Крушельницької, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, генеральний директор - художній керівник Львівського Національного академічного театру опери та балету ім. Соломії Крушельницької ОСОБА_5, про поновлення на посаді головного адміністратора Львівського Національного академічного театру опери та балету ім. Соломії Крушельницької з 14.12.2017 р., стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 14.12.2017 р. по час поновлення на роботі та стягнення стягнути 20000.00 грн. моральної шкоди.

В обгрунтування позову покликався на те, що працював у Львівському Національному академічному театрі опери та балету ім. Соломії Крушельницької більше 33 років, а на посаді головного адміністратора з квітня 2017 р. За час роботи неодноразово нагороджувався подяками та преміями за сумлінне і добросовісне виконання своїх трудових обов'язків. Наказом від 17.12.2017 року звільнений з роботи на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки в стані алкогольного сп'яніння не перебував, був на робочому місці і виконував покладені на нього обов'язки. Зазначає, що рішенням профкому Первинної профспілкової організації ЛНАТОтаБ від 17.11.2017 р. адміністрації театру відмовлено у наданні згоди на розірвання з позивачем трудового договору. Вважає наказ про звільнення незаконним, необґрунтованим, за відсутності беззаперечних доказів перебування позивача у нетверезому стані. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що генеральний директор, накладаючи дисциплінарне стягнення, не врахував те, що позивач є інвалідом 3 групи загального захворювання. Вважає, що незаконним звільненням йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 20000 грн. Просив суд задовольнити вищезазначені позовні вимоги та стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 21616 грн.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували його перебування на роботі у нетверезому стані. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги і не надав оцінки тому факту, що позивач, 15.09.2017 року, надавав письмові пояснення адміністрації театру у приймальній директора театру, куди на виклик адміністрації з'явились працівники поліції Галицького ВП, які в подальшому не змогли ні підтвердити, ні спростувати тверджень адміністрації про перебування ОСОБА_2 у нетверезому стані. На думку апелянта суд першої інстанції дав невірну оцінку поясненням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які заперечували наявність ознак перебування позивача у нетверезому стані, та безпідставно взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,ОСОБА_10, які є працівниками адміністрації театру. Апелянт вважає, що його звільнення за відсутності зголи профспілки, суперечить ст. 43 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Враховуючи вищенаведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника Львівського Національного академічного театру опери та балету ім. С. Крушельницької - ОСОБА_11 щодо задоволення апеляційної карги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_12, суд першої інстанції виходив з того, що долученими до матеріалів справи належними та допустимими доказами підтверджено перебування ОСОБА_2 на роботі у нетверезому стані стані алкогольного сп»яніння, а саме актом від №1 від 15 вересня 2017 року, згідно яким стан алкогольного сп'яніння ОСОБА_2 підтверджується різким запахом алкоголю з порожнини рота, хиткою ходою, загальмованою та нерозбірливою мовою та показами свідків, допитаних в судовому засіданні, а доказів на спростування зазначеного ОСОБА_2 не надав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом заступника директора Львівського Національного академічного театру опери та балету ім. Соломії Крушельницької №275-к від 14.12.2017 р. ОСОБА_2 звільнено з посади головного адміністратора за появу на роботі у нетверезому стані в порядку п.7 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що перебування ОСОБА_2 15 вересня 2017 року на робочому місці в нетверезому стані підтверджується актом №1 від 15 вересня 2017 року, підписаним комісією Львівського Національного академічного театру опери та балету ім. Соломії Крушельницької, згідно яким стан алкогольного сп'яніння ОСОБА_2 підтверджується різким запахом алкоголю з порожнини рота, хиткою ходою, загальмованою та нерозбірливою мовою, показами допитаних в суді свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які підтвердили, що 15.09.2017 р. відчували від позивача різкий запах алкоголю та у нього була нерозбірлива мова.

Відповідно до акту №2 цієї ж комісії від 15 вересня 2017 року від пропозиції пройти медичне освідування в спеціалізованій медичній установі на предмет встановлення наявності стану алкогольного сп'яніння ОСОБА_2 відмовився.

В матеріалах справи відсутні докази медичного освідування в спеціалізованій медичній установі на предмет встановлення наявності чи відсутності стану алкогольного сп'яніння за ініціативою самого ОСОБА_2

Відповідно до п.7 ст.40 КЗпП України - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його дії, може бути розірваний власником чи уповноваженим органом у випадку появлення на робітничому місці в нетверезому стані, в стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Відповідно до роз»яснень п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р. вирішуючи позови поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.7 ст.40 КЗпП, суди повинні мати на увазі,що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Згідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору за п.7 ст. 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У разі, якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статусом.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представництва) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець, має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Розглядаючи трудовий спір, суд повинен з»ясувати, чи містить рішення профспілкового органу правове обґрунтування відмови профспілкового комітету, і лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших, передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень ч.7 ст. 43 КЗпП України і ч.6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вищезазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обгрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов»язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Виходячи з наведених норм та враховуючи, що необґрунтованість рішення профспілкового органу надає право власнику на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення цього права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Оскільки зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеними фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, апелянт посилається на те, що відмова профспілкової організації у наданні згоди на звільнення є обґрунтована, а відтак звільнення за наявності обгрунтованої відмови профкому у наданні згоди ОСОБА_2 на звільнення, суперечить чинному законодавству.

Матеріалами справи підтверджується, що листом Львівського Національного академічного театру опери та балету ім. Соломії Крушельницької від 28.09.2017 р. № 312 у профспілковий комітет Первинної профспілкової організації театру скеровано подання про надання згоди на розірвання трудового договору з працівником у зв'язку з появою працівника на роботі в нетверезому стані.

Копією витягу з протоколу №6 засідання первинної профспілкової організації Львівського Національного академічного театру опери та балету ім. Соломії Крушельницької підтверджується відмова у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_2, яка мотивована тим, що: «1. До подання на звільнення не додано документів та доказів, які б беззастережно підтверджували факт перебування ОСОБА_2 «в стані алкогольного сп'яніння». 2. До подання не долучено письмові пояснення ОСОБА_2 щодо вчинення ним трудової дисципліни на виконання ч.1 ст. 149 КЗпП України. 3. Роботодавцем не враховано при обранні дисциплінарного стягнення вимоги ч.3 ст. 149 КЗпП України та те, що ОСОБА_2 відповідно до довідки та акту медико-соціальною експертною комісією (серії 12ААА №360943) встановлено третю групу інвалідності.»

Даючи оцінку причинам відмови первинної профспілкої організації театру у наданні згоди на звільнення, суд першої інстанції вважав необгрунтованою причиною для відмови таку, як неподання документів та доказів, які б беззастережно підтверджували факт перебування ОСОБА_2 в стані алкогольного сп'яніння.

Такі висновки профспілкової організації спростовуються долученими до матеріалів справи актами №1 та №2 від 15.09.2017 р., відмовою ОСОБА_2 від запропонованого проходження медичного освідування, а також непроходження ОСОБА_2 медичного освідування на стан наявності чи відсутності алкогольного сп»яніння самостійно.

На думку колегії суддів відсутність медичного висновку за результатами медичного освідування ОСОБА_2 у відповідній медичній установі із зазначенням перебування ОСОБА_2 у нетверезому стані, не свідчить про підставність відмови профспілки у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2, оскільки таке освідування не може бути проведене у примусовому порядку і керівник установи не вправі був змусити ОСОБА_2 пройти медосвідування і таке може бути проведене лише за наявності його згоди.

Відмовляючи у наданні згоди з цих підстав, профспілковий комітет не надав значення і не врахував при прийнятті рішення, що ОСОБА_2, заперечуючи щодо перебування на роботі 15.09.2017 року у нетверезому стані, на спростування доводів адміністрації про перебування його на робочому місці у нетверезому стані, не підтвердив таке медичним висновком, оскільки він міг пройти медосвідування у відповідному медичному закладі самостійно, і судом не встановлено будь - яких перешкод для самостійного проходження ОСОБА_2 медичного освідування.

Оскільки позивач відмовлявся від надання письмових пояснень та ознайомлення з актами, складеними відносно нього, що підтверджується неспростованими позивачем актами №1 та №2 від 15.09.2017 р., то відома профспілки у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 Ю,В. з цієї підстави, є необґрунтованою. Доводи апелянта про те, що він написав пояснення на ім»я керівника театру, яке залишив у приймальній керівника театру, є голослівними та не знайшли свого підтвердження в суді належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що така причина відмови у наданні згоди на звільнення позивача, як неврахування роботодавцем положень ч.3 ст.149 КЗпП України, зокрема те, що ОСОБА_2 є інвалідом третьої груп, не заслуговує на увагу, оскільки роботодавцем при винесенні наказу про звільнення враховано те, що позивач раніше неодноразового притягувався до дисциплінарної відповідальності, а саме, саме за появу на роботі в нетверезому стані, що підтверджується наказами від 19.01.2015 №6-к, від 04.09.2015 №115-к, від 06.12.2016 №214-к, які ним не оскаржувалися, що свідчить про те, що з такими наказами він погоджувався, а те, що ОСОБА_2 є інвалідом не перешкоджає звільненню працівника.

Оскільки з часу притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності на підставі наказів від 19.01.2015 №6-к, від 04.09.2015 №115-к, від 06.12.2016 №214-к, минуло більше року, і він протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення не піддавався новому дисциплінарному стягненню, а тому є таким, що не мав дисциплінарного стягнення, разом з тим сам факт притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності характеризує його як особу, що здатна порушувати трудову дисципліну.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який, з врахуванням того, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав, давши оцінку підставам, з яких первинна профспілкова організація Львівського Національного академічного театру опери та балету ім. Соломії Крушельницької, відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2, дійшов до вірного висновку про така відмова не містить достатнього та належного правового обґрунтування незаконності звільнення, що спростовує доводи апелянта про незаконність його звільнення з тих підстав, що таке відбулося за відсутності згоди профспілки на його звільнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які заперечували перебування ОСОБА_2 у нетверезому стані, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Інші доводи апеляційної карги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, така є законною, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.02.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_13