ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/2302/18 Номер провадження 22-ц/814/2320/19Головуючий у 1-й інстанції Тищенко Л. І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 07 червня 2019 року (ухвалене суддею Тищенко Л.І., повний текст рішення складено 12 червня 2019 року) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: УДМС України в Полтавській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, в якій вказує, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в с. Шокша ОСОБА_2 району Мордовської АРСР. У 1987 році приїхав в с. Петрівка-Роменська Гадяцького району Полтавської області, де розпочав трудову діяльність. У 1987 році познайомився з ОСОБА_3 та з 01.01.1991 проживав у її будинку, в с. Петрівка-Роменська Гадяцького району Полтавської області. 13 серпня 1994 року він одружився з ОСОБА_3 та проживав з нею до дня її смерті. З 10 квітня 1990 року по 01 листопада 1990 року працював у колгоспі імені Калініна на будівництві дороги каменно-бутового покриття. Також з 20 листопада 1997 року працював у радгоспі ім. Кірова. За період з 1987 року по даний час, працював на різних підприємствах в Гадяцькому районі, проте документи не збереглися.Починаючи з 1987 року він нікуди не виїжджав за межі України. З 2003 року проживає однією сім`єю з ОСОБА_4 в її домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 . У 2003 році начальником ВГІРФО Гадяцького РВ УМВС України в Полтавській області у нього вилучено паспорт радянського зразка і не повернуто до цього часу. З цього приводу він неодноразово звертався в різні інстанції, зокрема до прокурора Гадяцького району, проте це результату не дало. Таким чином з 2003 року у нього відсутній паспорт, який підтверджував його особу. Для отримання паспорта громадянина України, у зв`язку із втратою паспорта колишнього СРСР, він неодноразово звертався до Гадяцького районного сектору управління державної міграційної служби України в Полтавській області. За результатами його звернень Гадяцьким районним сектором управління державної міграційної служби України в Полтавській області проведено процедуру встановлення особи та видано довідку №838 від 28.03.2018, якою встановлено його особу, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави. Тому, вказував, що встановлення факту постійного проживання на території України йому необхідно для підтвердження належності до громадянства України.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 07 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: УДМС України в Полтавській області про встановлення факту постійного проживання особи на території України задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Шокша Теньгушевського району Мордовської АРСР, на території України на час проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року.

З даним рішенням суду не погодилося Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області та подало на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 07 червня 2019 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно з`ясовано обставини справи, які мають значення для вирішення даної справи.

Зокрема вказує, що заявником не надано до суду доказів на підтвердження наявності фактів, з якими ЗУ «Про громадянство України» пов`язує належність особи до громадянства України, а саме, не надано: перебування у громадянстві колишнього СРСР; постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Тому, вважає, що у заявника відсутні докази та документи, що підтверджують місце проживання за станом на 24.08.1991 та 13.11.1991.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи був присутній представник апелянта інші особи, будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України, передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідносвідоцтва про народження, заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Шокша Теньгушевського району Мордовської АССР.

З довідки правління колгоспу імені Калініна Кобеляцького району Полтавської області вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював у даному господарстві з 10.04.1990 по 01.11.1990 на будівництві дороги каменно-бутового покриття.

Зі змісту погосподарської книги № 1-А Петрівсько-Роменської сільської ради на 1991 1995 років, особовий рахунок № НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживав у будинку ОСОБА_6 та по відношенню до неї був її чоловіком.

Згідно архівної довідки від 02.12.2011 №700, виданої трудовим архівом Гадяцького району значиться, що відповідно до книг наказів з особового складу по радгоспу ім. Кірова за 1997 рік с. Лисівка Гадяцького району Полтавської області, значиться, що ОСОБА_5 зараховано на роботу 20.11.1997. Накази з особового складу за 1999 рік по радгоспу ім. Кірова на зберігання до трудового архіву не надходили, тому вказати дату звільнення ОСОБА_5 не має можливості.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Петрівсько-Роменської сільської ради Гадяцького району Полтавської області від 23.11.2018 № 02-32/1883, заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01.01.1991 постійно проживав із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (після одруження ОСОБА_7 ) за адресою: АДРЕСА_2 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Як вбачається з довідки виконавчого комітету Петрівсько-Роменської сільської ради Гадяцького району Полтавської області від 23.11.2018 № 02-32/1884, ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 у Петрівсько-Роменській сільській раді 13 серпня 1994 року (актовий запис № 20 від 13.08.1994).

У довідці виконавчого комітету Петрівсько-Роменської сільської ради Гадяцького району Полтавської області від 23.11.2018 № 1832 зазначено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (актовий запис № 49 від 06.10.1995).

Відповідно до повідомлення Прокуратури Гадяцького району від 30.12.2011 № 72/382-11, за результатами перевірки та службового розслідування факту вилучення належного заявнику паспорта та свідоцтва про народження працівниками Гадяцького РВ УМВС України в Полтавській області не встановлено.

Як вбачається з довідки про судимість, ОСОБА_1 був неодноразово засуджений, у період з 1995 року по 2003 рік, та відбував міру покарання на території України.

У довідці, виданій Гадяцьким РС УДМС України в Полтавській області № 838 від 28.03.2018 значиться, що ОСОБА_1 дійсно звертався до Гадяцького РС УДМС України в Полтавській області з заявою щодо видачі паспорта громадянина України замість утраченого паспорта зразка СРСР, проведеною перевіркою встановлено його особу, але не встановлено його належності до громадянства будь-якої держави.

Допитана у судовому засіданнів якості свідка сільський голова Петрівсько-Роменськоїсільської ради Гадяцького району Полтавської області ОСОБА_8 В ОСОБА_9 , а також свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , підтвердили, що заявник ОСОБА_1 постійно проживавв с.Петрівка-Роменська Гадяцького району Полтавської області, як на час проголошення незалежності України 24серпня 1991 року так і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання ОСОБА_1 , на території України на момент проголошення незалежності - 24.08.1991 р., та на момент набрання чинності Законом України «Про Громадянство України» - 13.11.1991 р. є доведений доказами, зібраними в матеріалах справи та показами свідків, допитаних у судовому засіданні, а тому прийшов до висновку про задоволення заяви.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 2 ст. 293 ЦПК України визначено перелік справ, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження, серед яких, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до вимог ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Належність до громадянства та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Згідно п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Отже, заявник повинен надати суду докази на підтвердження свого постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року, оскільки саме цей факт він просить встановити.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України»; або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Рядянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до п. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок № 215), для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, проходить процедуру встановлення її належності до громадянства України, зокрема, подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

У пункті 44 Порядку №215 встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Статтею 1 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Тому, враховуючи, що встановлення факту постійного проживання на території України має для ОСОБА_1 юридичне значення та необхідне йому для підтвердження належності до громадянства України, а також беручи до уваги наявність доказів на підтвердження постійного проживання заявника на території України впродовж тривалого терміну та зокрема, станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку задовольнивши заяву ОСОБА_1 .

Згідно положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.80 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Щодо вмотивованості судового рішення апеляційний суд звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішенняу справі«Руїс Торіхапроти Іспанії»(Torijav.Spain)від 09грудня 1994).

Таким чином, доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавськийапеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 07 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 26 вересня 2019 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ Т.В. Одринська ______________ В.П. Пікуль