КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/9557/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1491/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т.В., по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року позивач звернувся із позовом до відповідачки, на обґрунтування якого зазначив, що 30 липня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», яке перейменовано в ПАТ «Альфа-Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №490044406, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 38629,88 доларів США.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою умов кредитного договору, станом на 30 травня 2016 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 14 852,42 доларів США.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 14 852,42 доларів США та витрати по сплаті судового збору. (а.с.1-3)

ОСОБА_1 проти позову заперечувала посилаючись на пропуск Банком трирічного строку позовної давності та просила застосувати ст. 267 ЦК України як підставу відмови в задоволенні заявлених позовних вимог. (а.с.42-44)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. (а.с.62-69)

В апеляційній скарзі представник АТ «Альфа-Банк» - Авдєєва М.К. посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не врахував обставині доказів, якими обґрунтовані заявлені вимоги і дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Вказувала, що на момент винесення оскаржуваного судового рішення вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки заборгованості у розмірі 14852,42 доларів США не були задоволені і сума реалізованого предмету іпотеки недостатня для повного погашення заборгованості. (а.с.75-77)

Представник ОСОБА_1 - адвокат Правдивий В.І. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому із посиланням на необґрунтованість доводів апеляційної скарги просив залишити її без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року залишити без змін. (а.с.123-130)

Відповідно до пункту 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Правдивий В.І. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. (а.с.112-115, 120-122)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовивши в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 є не обґрунтованим, та таким що не підлягає задоволенню. Зокрема, рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Альфа-Банк» висуваючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору визначено суму боргу в іноземній валюті - доларах США, проте не долучив дозвільні документи на здійснення операцій в іноземній валюті. Також до матеріалів справи не долучено докази, які мали підтвердити той факт, що позивачем, як заставодержателем, дотримана визначена чинним законодавством процедура звернення стягнення на заставне майно, відсутні відомості про те, що позивачем вносилися дані до Державного Реєстру обтяжень рухомого майна про заставу транспортного засобу, який був предметом застави, чи вносилися дані до Державного Реєстру обтяжень рухомого майна про звернення стягнення на предмет застави, чи проводилися публічні торги стосовно предмета застави, чи повідомлявся відповідач про початкову ціну предмета застави і про кінцеву суму реалізації автомобіля на публічних торгах в разі , якщо вони відбувалися. В той же час, докази, які мали підтвердити реалізацію позивачем, як заставодержателем, заставного майна в досудовому порядку та/або на виконання рішення суду безпосередньо впливають на вирішення даного спору в частині визначення розміру заборгованості, а саме: яка сума увійшла в рахунок погашення кредитного зобов'язання (погашення тіла кредиту, відсотків, комісії, штрафів, пені ), що позбавляє суд надати належну оцінку вимогам позивача в частині визначення залишку боргу по кредитного договору, з урахуванням суми коштів отриманих від реалізації автомобіля. З наданого розрахунку заборгованості прослідковується зарахування суми 10044,80 доларів США на дату 14 лютого 2013 року, після цієї дати в період з 28 лютого 2013 року по 30 жовтня 2013 року нарахування банком не проводились, зафіксовано зарахування коштів позичальником в період 07 листопада 2013 року по 19 серпня 2014 року на загальну суму 6667,00 грн., однак виписка по особовому рахунку позичальника за період з 30 липня 2007 року по 30 травня 2016 року не відображає внесених позичальником сум в рахунок погашення боргу, що унеможливлює встановити дійсний розмір заборгованості на дату проведення розрахунку, який долучений до позову, станом на 30 травня 2016 року. (а.с.62-69)

Колегія суддів не погодилась з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 липня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», яке перейменовано в ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №490044406, відповідно до якого позивач зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 38629,88 доларів США, з цільовим використанням кредиту на придбання транспортного засобу згідно з договором купівлі - продажу, зі сплатою 12,00 % річних, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за кредитним договором до 30 липня 2012 року.

Пунктом 1 Частини №1 кредитного договору №490044406 від 30 липня 2007 року зазначено, що цей договір складається з двох частин, які нероздільно пов'язані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох частин цього Договору, включаючи всі додатки до нього.

Цих обставин, підписання кредитного договору (обох частин цього договору), включаючи всі додатки до ньогоі отримання у кредит грошей відповідачка ОСОБА_1 не заперечувала.

Так само, відповідачка ОСОБА_1не оспорювала розміру заборгованості за кредитним договором та права Банку надавати вищевказаний кредит в іноземній валюті (доларах США). Право Банку надавати валютні кредити на час виникнення спірних правовідносин підтверджується відповідними листом Національного Банку України від 05 червня 2007 року № 41-211/971-5726, Статутом Банку. (а.с.19-20)

За розрахунком Банку, станом на 30 травня 2016 року у ОСОБА_1наявна заборгованість за тілом кредиту у розмірі 14 852,42 доларів США. (а.с.15)

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ч. 1 ст. 627 ЦК України)

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили порядок повернення кредиту та сплати процентів за його користування, дату остаточного повернення кредиту - 30 липня 2012 року. (а.с.5)

Відтак, у межах строку кредитування до 30 липня 2012 року позичальник мала повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти, а починаючи з 30 липня 2012 року, ОСОБА_1мала обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором.

Позовні вимоги заявлені Банком 10 червня 2016 року.(а.с. 1-3)

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 259ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За пунктом 11.6 Частини №2 «Загальні умови кредитування» Кредитного договору № 490044406 від 30 липня 2007 року, сторони реалізуючи свої права, встановлені статтею 259 Цивільного кодексу України, домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із даногоДоговору, включаючи,але необмежуючись відшкодуваннямзбитків, сплатою неустойки (штрафів, пені), тощо, становить 50 років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до Договору є договором про збільшення позовної давності. (а.с.5-9)

Факт підписання відповідачкою кредитного Договору, який містить вищевказані положення його пункту 11.6 частини 2 підтверджується доказами по справі і представником відповідачки - адвокатом Правдивим В.І. в суді апеляційної інстанції не заперечувався.

Зважаючи на викладене, оскільки сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, заява відповідачки ОСОБА_1 про застосування положень частини 4 ст. 267 ЦК України, як підставу відмови в задоволенні позовних вимог задоволенню не підлягає.

Щодо розміру заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до наданого Банком розрахунку заборгованості, Банком враховано сплату ОСОБА_1 10444.44 доларів США на погашення кредитної заборгованості за тілом кредиту. (а.с.15-16)

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи відповідачки про неврахування Банком грошей, отриманих від реалізації 14 лютого 2013 року заставного майна (автомобіля) у сумі 183600 грн., що було еквівалентом 18918.92 долари США з огляду на наступне.

Так, за наданим розрахунком та банківською випискою по особовим рахункам позичальника ОСОБА_1 за період з 30 липня 2007 року до 30 травня 2016 року, 14 лютого 2013 року від продажу заставного майна Банком зараховано на погашення кредитної заборгованості - 10044.80 доларів США за тілом кредиту та 8874.12 доларів США на погашення процентів, що разом складає 18918.92 доларів США, а дотримання процедури продажу заставного майна не є предметом доказування або спору у цій справі. (а.с.15-16)

При цьому в суді апеляційної інстанції представник відповідачки - адвокат ПравдивийВ.І. не заперечував того, що продаж заставного майна відбувся за погодженням із відповідачкою.

Інших доказів погашення заборгованості до суду не надано і судом таких не встановлено.

Цих обставин представник ОСОБА_1- адвокат Правдивий В.І. в суді апеляційної інстанції не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. (а.с.142-144)

Враховуючи те, що позичальник умови кредитного договору щодо повернення кредиту в повному обсязі не виконала, то правомірною є вимога кредитора про стягнення заборгованості за тілом кредиту, що виникла внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Не врахувавши зазначених положень законодавства, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову Банку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Тому рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову Банку про стягнення із ОСОБА_1 14 852,42 доларів США заборгованості за кредитним договором.

Посилання представника відповідачки на необхідність закриття апеляційного провадження з підстав, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 362 ЦПК України, колегія суддів визнала неспроможними та відхилила.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази направлення районним судом та отримання Банком копії оскаржуваного рішення, колегія суддів відхилила доводи представника відповідача про відсутність підстав задоволення клопотання апелянта про поновлення пропущеного строку на оскарження рішення суду, яке було вирішено ухвалою Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року.(а.с. 107-108)

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують тому колегія суддів їхвідхилила.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року - скасувати, ухвалити нове.

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ - 23494714) задовольнити і стягнути на його користь із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) заборгованість за кредитним договором № 490044406 від 30 липня 2007 року у розмірі 14 852 (чотирнадцять тисяч вісімсот п'ятдесят два) доларів США 42 центів.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 лютого 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова