Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 597/1104/16-ц

провадження № 61-30852св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19 квітня 2017 року в складі судді Дудяка С. В. та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ткач О. І.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору №б/н від 19 вересня 2014 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 2 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, чим порушив його умови і станом на 12 жовтня 2016 року заборгував 50 584,31 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 50 584,31 грн та судові витрати по справі у розмірі 1 378,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Заліщицького районного суду від 19 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором не доведені.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Заліщицького районного суду від 19 квітня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що вчинення нападу на ОСОБА_1 та викрадення у нього платіжної карти є тим випадком, який дає підстави для звільнення його від відповідальності за повернення коштів, зняття яких відбулось у період перебування його у відділенні реанімації та продовжувалось до травня 2016 року у зв`язку з використанням невідомою особою послуги покупки товарів з оплатою їх вартості частинами. Відповідач при першій можливості повідомив про вчинений на нього напад і викрадення платіжної карти та отримав нову взамін викраденої, погасив кредит з відсотками, який існував у нього за час користування кредиткою до випадку 24 липня 2015 року. Крім цього, колегія суддів врахувала, що відповідач з 2014 року перебував на передовій в зоні АТО та військових частинах і нещасний випадок стався, коли він їхав знову в зону АТО.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасуватита ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 597/1104/16-ц і витребувано її з Заліщицького районного суду Тернопільської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

05 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанцій не було враховано, що кредитні кошти знімались відповідачем до нападу на нього.

В касаційній скарзі зазначається, що до моменту повідомлення користувачем банку, ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач.

Суд першої та апеляційної інстанцій допустилися порушення судового слідства, що в подальшому призвело до неналежної оцінки доказів по справі.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 надіслав заперечення на касаційну скаргу у якому зазначав, що позивач не зазначив в касаційній скарзі які норми матеріального права були неправильно застосовані судом, крім того не надав жодних нових доказів, які б не було досліджено судом першої та апеляційної інстанцій.

Касаційна скарга базується лише на формальних, аналогічних та заплутаних міркуваннях, не підтверджених фактами та законодавством України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 09 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають договір про надання банківських послуг.

На виконання умов договору відповідачу видано кредит у розмірі 2 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з видачею платіжної карти.

Пунктом 2.1.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено вимоги безпеки. Згідно пункту 2.1.3.5 держатель карти зобов`язується не повідомляти ПІН, не передавати карту (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження карти, нести відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІН. У разі втрати карти (ПІНу) держатель повинен негайно звернутися в банк за телефонами 3700 безкоштовно або і заявити про втрату карти (п. 2.1.9.8). Держатель несе відповідальність за всі операції з картою, вчинені по дату отримання банком повідомлення від клієнта про втрату карти включно. Натомість загубленої (технічно несправної) карти банк видає власнику перевипущену карту (п. 2.1.3.11).

ОСОБА_1 видавалась платіжна карта № НОМЕР_2 (угода № SAMDNWFC8), якою він, перебуваючи на передовій в зоні АТО та у військових частинах, користувався, знімав кошти та поповнював рахунок. Станом на 24 липня 2015 року борг по рахунку становив 1 056,41 грн (а.с. 67-70).

24 липня 2015 року о 21:00 год по дорозі між центральним автовокзалом та залізничним вокзалом м. Києва ОСОБА_1 вдарили по голові і пограбували (викрали військовий квиток, телефон та банківські карти) (а.с. 84-86). Каретою швидкої допомоги ОСОБА_1 був доставлений в лікарню швидкої допомоги в реанімаційне відділення з діагнозом черепно-мозкова травма, струс головного мозку, де перебував на стаціонарному лікуванні у нейрохірургії до 07 серпня 2015 року (а.с. 87).

ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що 03 серпня 2015 року, коли йому дозволили ходити, він звернувся до найближчого відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» і повідомив про крадіжку платіжної карти. Тоді ж йому була перевидана інша платіжна карта та він відновив номер свого мобільного телефону.

Пояснення ОСОБА_1 підтверджуються і випискою про рух коштів по рахунку за угодою, згідно якої покупка товарів, в тому числі з «оплатою частинами» та зняття і поповнення коштів, мали місце 25 липня 2015 року, коли відповідач перебував в реанімаційному відділенні лікарні, а в подальшому, 03 серпня 2015 року, йому видана нова платіжна карта № НОМЕР_3 (а.с. 66).

З часу отримання платіжної карти зняття коштів мало місце в зоні АТО: н.п. Лисичанськ, Гірське, Первомайськ, Толстоє та у військових частинах міст Яворів та Чугуєво, де перебував ОСОБА_1

24 липня 2015 року з платіжної карти двічі проводилось зняття готівки у банкоматах м. Києва: 500,00 грн в «Екомаркеті», вул. Жилянська та 800,00 грн завод «Ремточмеханіка», вул. Липковського та мало місце поповнення рахунку по вул. Вокзальна на 320,00 грн.

25 липня 2015 року відбувались операції з використанням платіжної карти № НОМЕР_2 в м. Києві, а саме:поповнення готівкою карти в терміналі самообслуговування на 550,00 грн, 2 000,00 грн, 25,00 грн, 198,00 грн, 100,00 грн, 100,00 грн, 15,00 грн, 10,00 грн. Покупка товарів за сервісом «Оплата частинами» на суму 4 944 грн перший платіж 592,78 грн; на суму 12 924 грн - перший платіж 1 667,78 грн; на суму 2 034,00 грн - перший платіж 397,99 грн; покупка товарів на суму 188,07 грн; зняття готівки в банкоматі: 400,00 грн (банкомат універмагу «Україна»); 100,00 грн (відділення банку по б-ру Дружби народів).

Всі операції з використання кредиту, які утворили заборгованість, відбулись 24 та 25 липня 2015 року, після того як на відповідача було вчинено напад, викрадено кредитну карту і він перебував у відділенні реанімації.

03 серпня 2015 року після видачі нової платіжної карти № НОМЕР_3 взамін втраченої, відповідач поповнював рахунок 14 серпня 2015 року на 500,00 грн та 23 вересня 2015 року на 600,00 грн (згідно його пояснень щоб погасити існуючий борг в сумі 1056,00 грн).

В подальшому кожного місяця з 25 серпня 2015 року по 25 травня 2016 року проводилось зняття коштів за покупку товарів.

Станом на 12 жовтня 2016 року розмір боргу становив 50 584,31 грн. Даний борг складається із: заборгованості по кредиту - 23 424,59 грн; заборгованості по процентах за користування кредитом - 4 679,21 грн; заборгованості по пені за прострочене зобов`язання - 18 545,54 грн; заборгованості по пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн - 1050,00 грн; штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн; штрафу (процентна складова) - 2 384,97 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

09 вересня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 2 500,00 гривень.

24 липня 2015 року відповідача в м. Києві було пограбовано невідомою особою, яка викрала у нього крім документів, грошей та мобільного телефону також банківські картки.

Витягом із кримінального провадження № 0008853 від 30 липня 2015 року стверджується, що 29 липня 2015 року до поліції звернувся ОСОБА_1 із заявою про те, що 24 липня 2015 року у нього в м. Києві по вул. Голосіївська було викрадено мобільний телефон, грошові кошти, військовий квиток, посвідчення учасника бойових дій та банківські картки. Також дане стверджується довідкою №46/8853, виданою Деснянським РУ ГУМВС України в м. Києві.

Із виписки № 19539 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 від 07 серпня 2015 року вбачається, що останній доставлений каретою швидкої допомоги 25 липня 2015 року в Київську міську клінічну лікарню швидкої медичної допомоги із закритою черепно-мозковою травмою - струсом головного мозку, забоями м`яких ділянок голови.

Відповідно до довідки-виписки по рахунку відповідача № 80VD-VJJJ-0579-ITEE від 21 листопада 2016 року ОСОБА_1 з 19 вересня 2014 року користувався банківською карткою, знімав готівкові кошти, придбавав за її допомогою продукти в торгівельних мережах, поповнював мобільний рахунок, переказував кошти на інші рахунки, зараховував на неї перекази через сервіс «Приват24». Однак, відповідач робив це до 24 липня 2015 року, до того моменту поки кредитну картку в нього не було викрадено. Подальші операції з карткою він не виконував, так як вона вийшла з його володіння.

Як вбачається із вищевказаної довідки-виписки по рахунку відповідача № 80VD-VJJJ-0579-ITEE від 21 листопада 2016 року із 24 липня 2015 року по 25 травня 2016 року з кредитної картки ОСОБА_1 проводилось зняття готівки, здійснювались покупки за сервісом «оплата частинами», придбавались продукти в торгівельних мережах, поповнювались мобільні рахунки, переказувались кошти між рахунками. Залишок по картці станом на 01 листопада 2016 року становив 49879,84 грн.

Відповідно до частини першої статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Вчинення нападу на ОСОБА_1 та викрадення у нього платіжної карти є тим випадком, який дає підстави для звільнення його від відповідальності за повернення коштів, зняття яких відбулось у період перебування його у відділенні реанімації у зв`язку з використанням невідомою особою послуги покупки товарів з оплатою їх вартості частинами.

Відповідач при першій можливості повідомив про вчинений на нього напад і викрадення платіжної карти та отримав нову взамін викраденої, погасив кредит з відсотками, який існував у нього за час користування кредитною картою до випадку 24 липня 2015 року.

Із урахуванням встановлених у справі обставин, яким надано належну оцінку, апеляційний суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого і справедливого за обставин цієї справи висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський Суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідач не наводить доводів щодо непідписання ним Умов та правил надання банківських послуг та їх непоширення на спірні правовідносини.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки фактичних обставин справи, пов`язаних із вчиненням щодо відповідача кримінально-караних дій, що не належить до повноважень суду Касаційного цивільного суду, який є судом права, а не факту.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Враховуючи, що Верховний Суд погоджується із рішенням апеляційного суду, відсутні підстави за наслідками розгляду касаційної скарги повторно скасовувати рішення суду першої інстанції, яке вже скасоване апеляційним судом.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.

Залишаючи без змін рішення апеляційного суду, яким скасоване рішення суду першої інстанції, оцінка законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, колегією суддів не надається.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська