КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/3136/18 Головуючий у суді І інстанції Таран Н.Г.
Провадження № 22-ц/824/4465/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Олійника В.І., Кулішенка Ю.М., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВМ Холдінг» на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВМ Холдінг» до ОСОБА_5 про визнання договору дійсним та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «ЛВМ Холдінг» (далі - ТОВ «ЛВМ Холдінг») звернулося до суду указаним вище позовом, в якому просило визнати договір оренди автомобіля № 136, укладений 4 вересня 2017 року між ним та ОСОБА_5, дійсним з моменту його укладення та стягнути з відповідача на свою користь 10 058,01 грн., з яких 6 000,00 грн. - заборгованість, 3 000,00 грн. - штраф, 280,08 грн. - втрати від інфляції, 703,73 грн. - пеня, 73,48 грн. - 3% річних, а також понесені судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що4 вересня 2017 року між ТОВ «ЛВМ Холдінг» та ОСОБА_5 було укладено договір оренди автомобіля № 136, за умовами якого товариство передало відповідачу у строкове платне користування належний йому на праві власності легковий автомобіль марки «Volkswagen», 2016 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1. За користування зазначеним автомобілем відповідач мав сплачувати позивачу орендну плату у розмірі 1 500,00 грн., в тому числі ПДВ - 250,00 грн., за добу оренди. 4 вересня 2017 року між сторонами підписано акт приймання-передачі автомобіля. При укладенні договору сторони домовились про те, що договір спочатку буде укладатись у простій письмовій формі, а пізніше при наявності у відповідача вільного часу, він мав бути посвідчений нотаріально. Позивач неодноразово телефонував відповідачу з метою нотаріально посвідчення угоди, останній погоджувався на такі зустрічі, але так і не з'явився до нотаріуса. Також TOB «ЛВМ Холдінг» двічі направляло ОСОБА_5 листи з проханням з'явитися для нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля, проте вони були проігноровані, що свідчить про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення цього договору.

Позивач зазначав, що починаючи з 8 жовтня 2017 року відповідач припинив сплачувати оренду плату і цього ж дня між ними було укладено акт звірки взаєморозрахунків, згідно якого його заборгованість становить 6 000,00 грн. Крім того, відповідно до умов договору та вимог закону відповідач повинен сплатити нарахований штраф, втрати від інфляції, пеню та 3 % річних за період з 9 жовтня 2017 року по 6 березня 2018 року.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із цим заочним рішенням суду, позивач через представника - адвоката Руденка А.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судом першої інстанції неправильно застосовано положення статті 220 ЦК України, адже сторони домовились про всі істотні умови договору оренди автомобіля, який бажали посвідчити нотаріально. У суду не було підстав стверджувати про відмову відповідача від договору з огляду на те, що відсутня письмова форма такої відмови. Тому при визнанні договору дійсним, суд має право стягнути з відповідача на користь позивача 10 058,01 грн. у зв'язку з неналежним виконання зобов'язань.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв'язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 4 вересня 2017 року між ТОВ «ЛВМ Холдінг» та ОСОБА_5 було укладено договір оренди автомобіля № 136.

Відповідно до умов договору, орендодавець передав у строкове платне користування орендарю, а орендар прийняв у строкове користування від орендаря легковий автомобіль марки «Volkswagen», 2016 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований в УДАІ ГУ МВС в м. Києві 18 листопада 2016 року, на умовах визначених даним договором (пункт 1).

За користування зазначеним автомобілем орендар сплачує орендодавцю орендну плату у розмірі 1 500,00 грн., в тому числі ПДВ - 250,00 грн., за добу оренди (пункт 7).

4 вересня 2017 рокуміж сторонами було підписано акт приймання-передачі автомобіля.

Із матеріалів справи вбачається, що 15 та 20 лютого 2018 року TOB «ЛВМ Холдінг» направляло на адресу ОСОБА_5 листи з проханням з'явитися для нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля, проте вони були залишені без реагування.

8 жовтня 2017 року сторони склали акт звірки взаємних розрахунків за період з 1 вересня 2017 року по 8 жовтня 2017 року за договором № 136 від 4 вересня 2017 року, згідно якого заборгованість відповідача по орендній платі становить 6 000,00 грн.

Починаючи з 8 жовтня 2017 року відповідач припинив сплачувати оренду плату відповідно до умов спірного договору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні договору оренди автомобіля сторонами не дотримано положення законодавства щодо його нотаріального посвідчення, тому такий договір є нікчемним, а оскільки вимоги позивача грунтуються на нікчемному правочині, який не створює юридичних наслідків, то в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Так, найм (оренда) транспортного засобу виділяється в окремий різновид договору найму, виходячи із особливостей його об'єкта, яким є повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо (частина 1 статті 798 ЦК України).

Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частиною 1 статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Як установлено судом першої інстанції, договір оренди автомобіля № 136, укладений 4 вересня 2017 року між ТОВ «ЛВМ Холдінг» та ОСОБА_5, нотаріально не посвідчений.

Відтак, вирішуючи спір, суд правильно застосував до спірних правовідносин положення частини 1 статті 220 ЦК України, статті 799 ЦК України та статті 759 ЦК України, відповідно до яких до договору найму (оренди) транспортного засобу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 5 глави 58 ЦК України.

Вимоги щодо нотаріального посвідчення при укладенні договору оренди автомобіля не були дотримані, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що цей правочин вчинено з порушенням вимог статті 220 та частини 2 статті 799 ЦК України, а тому є нікчемним правочином.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16.

Отже, зазначений договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.

В апеляційній скарзі позивач вказував, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення статті 220 ЦК України, адже сторони домовились про всі істотні умови договору оренди автомобіля, який бажали посвідчити нотаріально.

Згідно із частиною 2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини 2 статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді такої справи суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності часу чи коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини 2 статті 220 ЦК України.

Відповідно до положень статтей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду, позивач зазначав, що при укладенні договору оренди транспортного засобу з відповідачем вони домовились про те, що цей договір спочатку буде укладатись у простій письмовій формі, а пізніше при наявності у відповідача вільного часу, він мав бути посвідчений нотаріально.

Однак матеріали справи не місять доказів такої домовленості сторін, не містить її й договір оренди автомобіля № 136 від 4 вересня 2017 року.

Також позивач не надав суду належних та достовірних відомостей про те, що відповідач отримував листи з пропозицією з'явитися для нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу та свідомо ухилився від такого посвідчення договору, оскільки відсутні будь-які дії з його сторони.

Крім того, під час розгляду справи було установлено, що акт звірки взаємних розрахунків між сторонами було складено за період з 1 вересня 2017 року по 8 жовтня 2017 року, а пропозиція посвідчити договір в нотаріальному порядку була направлена уже після відмови відповідача від договору та повернення позивачу транспортного засобу.

Таким чином позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини 2 статті 220 ЦК України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір оренди транспортного засобу не був посвідчений нотаріально, тому він є нікчемним у силу імперативних вимог закону. Оскільки спірний договір є нікчемним, тому відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за цим правочином.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВМ Холдінг» залишити без задоволення, а заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

В.І. Олійник

Ю.М. Кулішенко