ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/166/19 Головуючий суддя І інстанції Шарко О.П.
Провадження № 22-ц/818/1665/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з них:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 січня 2019 року, постановлену у складі головуючого судді Шарко О.П., по цивільній справі № 645/166/19 за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи - Президент України Порошенко Петро Олексійович, Голова Верховної Ради України Парубій Андрій Володимирович, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

14 січня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова із заявою, заінтересовані особи - Гарант конституційних прав та свобод громадян України Президент України П.О. Порошенко, Верховна Рада України, в особі Голови - Парубій А.В., в якому просив суд встановити факт того, що чинний Закон України «Про вибори Президента України» п.4 ч.1 ст. 51 грубо порушує конституційне право громадян України бути обраним Президентом України, що передбачено ст.ст. 21, 103 Конституції України та ігнорує рішення Конституційного суду України № 6-рп/2005 від 05.10.2005 року, яке є обов'язковим для його виконання.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 січня 2019 року відмовлено у відкритті провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду винесена при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Вказав, що Конституція України має вищу силу закону, тому закони та підзаконні акти повинні прийматися на підставі Конституції України та відповідати їй. Проте всупереч вимог Конституції України було прийнято Закон України «Про вибори Президента України» від 05.03.1999 року №474 -XIV, зі змінами та доповненнями, в якому законодавець ч. 1 ст. 49 цього Закону вимагає внесення громадянином України грошової застави у розмірі 2,5 млн. грн. практично ліквідовував конституційне право більшості громадян України на реалізацію свого конституційного права, передбаченого ст. 103 Конституції України-тобто бути обраним Президентом України.

Зазначив, що він не оспорює чинний Закон України «Про вибори Президента України» і не просить визнати його неконституційним, а лише просить встановити факт грубого порушення чинним Законом України «Про вибори Президента України» п. 4 ч. 1 ст. 51 конституційного права громадянина України бути обраним Президентом України, що передбачено ст.ст. 21, 103 Конституції України та ігнорування рішення Конституційного суду України № 6-рп/2005 від 05.10.2005 року, яке є обов'язковим для його виконання.

Вказав, що відповідно до окремого провадження метою його заяви є встановлення факту, що має юридичне значення, а не право про спір щодо невідповідності, чи відповідності чинного Закону України «Про вибори Президента України».

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника, за відсутності представників інших учасників справи, які були повідомлені належним чином про судове засідання, чия неявка відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду відповідає.

У статті 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є: верховенство права; пропорційність.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У ч.ч. 1, 2 статті 315 ЦПК України наведений приблизний перелік справ про встановлення факту і зазначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 4 згаданої статті Кодексу суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Згідно частини 1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану, при цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що у даному випадку не може бути встановлено судом юридичний факт в порядку окремого провадження, оскільки встановлення даного факту пов'язується з наступним вирішенням спору про пасивне виборче право бути обраним Президентом України.

Як вбачається із змісту заяви заявник просив суд встановити факт того, що вимоги п.4 ч.1 ст. 51 Закону України «Про вибори Президента України» про внесення грошової застави грубо порушує конституційне право громадян України бути обраним Президентом України. Тобто, у випадку встановлення цього факту у позасудовому порядку право бути обраним Президентом України не реалізовується, що вимагає додаткового звернення зацікавленої особи до суду з відповідним позовом в порядку адміністративного судочинства .

Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

З огляду на встановлені судом обставини, судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права та відповідають Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 28 лютого 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М. Хорошевський.