ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2019 року м. Кропивницький

справа № 401/752/19

провадження № 22-ц/4809/1461/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», представник за довіреністю - Бистров Сергій Анатолійович

відповідач - ОСОБА_1 , представник - адвокат Сіромаха Марк Анатолійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 липня 2019 року у складі судді Андріянова О. В. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Зазначав, що відповідно до укладеного договору б/н від 20 березня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконала, станом на 31 січня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 119286 грн. 17 коп., з яких: 4916 грн. 04 коп. - заборгованість за кредитом, 104173 грн. 65 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4040 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 5656 грн. 48 коп. - штраф (процентна складова).

Просив стягнути з відповідача на користь банка заборгованість у розмірі 119286 грн. 17 коп. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, щодо пропуску банком строку позовної давності, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема умовам договору щодо його дії, не перевірив строк дії кредитної картки. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. На виконання умов договору відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, яка в подальшому була пере випущена зі строком дії до січня 2017 року. З виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувався вказаною карткою, знімав кошти з банкоматів, оплачував товари та частково погашав заборгованість. Вказані операції є неможливими без фізичного пред?явлення кредитної квртки. Оскільки строк дії картки, виданої відповідачу, встановлено до 31 січня 2017 року, а з позовом банк звернувся у лютому 2019 року, то строк позовної давності не пропущено.

Апеляційне провадження відкрито 20 серпня 2019 року (а.с.128), ухвалою від 03 вересня 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 18 вересня 2019 року (а.с.136).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов?язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позову розмірах і порядках нарахування. Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, розміщені на сайті банку не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Також кредитний договір не містить строку повернення кредиту (користування ним). Враховуючи, що останній платіж за договором відповідач здійснив 15 грудня 2015 року, строк позовної давності обчислюється з січня 2016 року. З позовом банк звернувся 16 квітня 2019 року, тобто з пропуском позовної давності (а.с.94-98).

В засіданні апеляційного суду представник банку підтримав доводи апеляційної скарги, але просив позов задовольнити частково на суму 5892 грн.56 коп., яка складається з тіла кредиту 4916 грн.04 коп. та відсотків за первинною обліковою ставкою в межах строку позовної давності 976 грн.52 коп., при цьому подав письмові пояснення в обґрунтування суми позову (а.с.59).

Представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим, а заборгованість за тілом кредиту в сумі 4916 грн.04 коп. виникла ще з червня 2015 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

20 березня 2007 року відповідач подав банку заяву про оформлення на своє ім`я кредитної картки, сума кредитного ліміту 3750 грн., процентна ставка 22,8 відсотка із розрахунку 360 днів на рік (а.с.12).

Умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписано (а.с.13-18).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, які банк збільшив в односторонньому порядку відповідно до Умов правил надання банківських послуг ПриватБанку на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (березень 2007 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (31 січня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З наведених підстав, апеляційний суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брала на себе саме на цих Умовах зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що повернення кредиту відповідачем повинно проводитися не на підставі Умов та правил надання банківських послуг, а відповідно до умов, викладених в заяві від 20 березня 2007 року (а.с.12) .

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Також колегія суддів зазначає, що за правилами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) у відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В позовній заяві позивач, посилаючись на поданий ним розрахунок заборгованості, зазначав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач виконує неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 31 січня 2019 року виникла заборгованість в сумі 119286 грн. 17 коп., з яких: 4916 грн.04 коп. тіло кредиту, 104173 грн. 65 коп. - відсотки за користування кредитом, 4040 грн. - пеня та комісія , 500 грн. - штраф (фіксована частина), 5656 грн. 48 коп. - штраф (процентна складова) (а.с. 8-11).

З цього розрахунку вбачається, що банком в односторонньому порядку збільшена визначена в заяві процентна ставка 22,8 % з 01 січня 2013 року до 30 % (а.с.10) 01 вересня 2014 року до 34,8 % (а.с.10 зворот), з 01 квітня 2015 року до 43,2 % (а.с.10 зворот), що не передбачено умовами заяви позичальника.

Розрахунком також підтверджується, що за період з травня 2007 року по 15 грудня 2015 року відповідач сплатила банку 35520 грн. 51 коп., банком зараховано на погашення процентів, нарахованих в тому числі і за підвищеною в односторонньому порядку процентною ставкою, 8348 грн.21 коп., а також на погашення комісії та пені, сплата яких взагалі не передбачена її заявою, 9039 грн.72 коп.

В суді апеляційної інстанції позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 5892 грн.56 коп., яка складається з тіла кредиту 4916 грн.04 коп. та відсотків за первинною обліковою ставкою в межах строку позовної давності 976 грн.52 коп. (а.с.59).

Колегія суддів зазначає, що до позовної заяви, крім розрахунку банку, заяви відповідача, не підписаних відповідачем Умов та правил, інших доказів позивач не надав, зокрема, відсутня довідка щодо встановлення кредитного ліміту, строку дії кредитної картки, перевипуск картки, виписки на підтвердження зняття коштів та внесення коштів позичальником, тому суд першої інстанції відповідно до наданих доказів правильно встановив, що заборгованість за тілом кредиту в сумі 4916 грн.04 коп. згідно з розрахунком банку виникла 30 червня 2015 року, останній платіж в сумі 310 грн. сплачено позивачем 15 грудня 2015 року, однак заборгованість за тілом кредиту не зменшилась відповідно до розрахунку і залишилася такою ж і на день звернення з позовом до суду. Позовна заява здана на пошту 26 лютого 2019 року (а.с.27).

За таких обставин суд першої інстанції з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності та часткового визнання боргу (а.с.52) дійшов обґрунтованого висновку про сплив позовної давності та відмовив в позові з цих підстав. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Колегія суддів зазначає, що позивач не має права на стягнення пені, комісії, штрафів, процентів у підвищеному розмірі за безпідставністю цієї частини позовних вимог, разом з тим відмова в позові за спливом позовної давності щодо тіла кредиту та процентів за первинною процентною ставкою є правильною.

Твердження позивача про необхідність сплати, визначення щомісячного платежу та строки його внесення не відображені в розрахунку банку, тому суд першої інстанції відповідно до наданих доказів правильно виходив з того, що перебіг позовної давності розпочався з січня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують, а зводяться до неврахування судом першої інстанції Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, щодо яких є правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, та до переоцінки доказів у справі на підставі нових доказів, які позивач додав лише до апеляційної скарги, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 липня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко