печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В. ,

при секретарі судового засідання - Сердюк К.О.,

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Національна поліція України, Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовом до Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди. В обґрунтування зазначеного позову вказує на те, що 01.10.2016 через Державну установу «Урядовий контактний центр» Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади направив звернення до Прем`єр-міністра України Гройсмана В.Б. щодо приведення до реального виконання норми, передбаченої статтею 1177 ЦК України - відшкодування (компенсації) шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, шляхом використання законодавчої ініціативи, наданої Кабінету Міністрів України Конституцією України та внесення для прийняття Верховною Радою України відповідного проекту Закону, який би регулював порядок щодо відшкодування шкоди внаслідок кримінального правопорушення.

В подальшому, Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області позивачу було надано відповідь про надходження заяви ОСОБА_1 до ГУНП в Полтавській області, адресованої Прем`єр-міністру України Гройсману В.Б. з приводу внесення для прийняття Верховною Радою України відповідного закону, який би регулював порядок щодо відшкодування завданої шкоди внаслідок кримінального правопорушення в порядку ст. 1177 ЦК України.

Секретаріатом Кабінету Міністрів України звернення позивача від 01.10.2016 було направлено за належністю до Національної поліції України. Керівництвом Національної поліції України розгляд даного звернення було доручено Головному управлінню Національної поліції в Полтавській області.

В подальшому, Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області ОСОБА_1 було надано відповідь від 31.10.2016 за вих. №Ф-115.

18.11.2016 позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.01.2017 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не пересилання за належністю відповідному органу чи посадовій особі звернення ОСОБА_1 від 01.10.2016 року. Визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не повідомлення ОСОБА_1 про пересилання ГУНП в Полтавській області звернення від 01.10.2016. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили 11.04.2017 відповідно до ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду.

В судове засідання позивач не з`явився. До суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання своїх позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача Національної поліції України в судове засідання не з`явився. До суду направив заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що позов необґрунтований та такий, що не підлягає задоволенню, оскільки позивач вважає, що діями посадових осіб Національної поліції України йому було завдано матеріальну та моральну шкоду, в зв`язку з чим останній звернувся до Печерського районного суду м. Києва про її стягнення. Та позивачем до матеріалів позову не надано доказів щодо отримання останнім моральної шкоди внаслідок такої бездіяльності та щодо причинного зв`язку між отриманою моральною шкодою та неправомірною бездіяльністю Національною поліції України.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився. Про час та день слухання справи повідомлений у встановлений законом строк. Причини неявки суду не відомі.

Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Чинним законодавством України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до ст.1177 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Вказана стаття закону є відсильною і зобов`язує керуватися правилами, що містяться в іншому нормативно-правовому акті. Однак, такий законодавчий акт не прийнятий.

У своєму позові та відповіді на відзив, ОСОБА_1 вказує на те, що Національною поліцією України не було вжито належних та достатніх заходів реагування, направлених на ініціювання прийняття спеціального Закону, про який йдеться мова у ст. 1177 ЦК України, тобто, його звернення не було перенаправлено за належністю згідно вимог пункту 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» до відповідного органу або посадової особи.

Дане твердження позивача не є послідовним і не відповідає вимогам закону, адже пере направлення звернення громадянина щодо ініціювання прийняття Закону за належністю не свідчить про ініціювання прийняття такого Закону органом державної влади, який перенаправив звернення і тим паче не свідчить про обов`язковість прийняття до розгляду такого законопроекту та в подальшому, прийнятті Закону.

Тобто, вказане, жодним чином не підтверджує, як вказав позивач у позовній заяві, порушення Національною поліцією України принципу захисту обґрунтованих сподівань позивача щодо прийняття Закону про порядок відшкодування потерпілому шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення та про бездіяльність Національної поліції України по вирішенню питання, викладеного у зверненні позивача щодо законодавчої ініціативи Кабінету Міністрів України по внесенню законопроекту, який би регулював зазначені вище правовідносини.

Згідно приписів ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог діючого законодавства шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України, а тому, посилання позивача на положення ст.ст. 1172, 1173 ЦК України є безпідставними.

Так, статтею 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

При цьому, як вбачається з тексту статті 1174 ЦК України, для відшкодування особі шкоди за її положеннями, обов`язковою умовою є заподіяння особі шкоди саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що матеріальна шкода, яку він просить стягнути з держави в сумі 806208,96 грн. внаслідок бездіяльності Національної поліції України, це сума збитків, завданих йому вчиненим проти нього кримінального правопорушення.

Тобто, не існує жодного причинного зв`язку із завданої позивачу матеріальної шкоди та діями працівників Національної поліції України.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не надано до суду жодних доказів завдання йому матеріальної шкоди діями працівників Національної поліції України, в зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення матеріальної шкоди.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Положеннями частин першої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись з даним позовом, позивач посилався на ту обставину, що судовим рішенням встановлено факт протиправності дій відповідача у справі.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з тим, доказів того, що діями Національної поліції України позивачу завдано моральних страждань, останнім не надано. Отже, неможливо встановити причинний зв`язок між протиправними діями органу державної влади та моральними стражданнями позивача.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 3, 19, 56 Конституції України, Законом України «Про звернення громадян», ст.ст. 13, 16, 23, 1166, 1167, 1172, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст. 12, 81 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15.12.2017.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , інформація про ІПН відсутня

відповідач: Національна поліція України, 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10

відповідач: Державна казначейська служба України, 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6

Суддя Р.В. Новак