Житомирський апеляційний суд
Справа №296/723/18 Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р.А.
Категорія 55 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/723/18 за позовом ОСОБА_1 до Житомирського національного агроекологічного університету про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою Житомирського національного агроекологічного університету на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Галасюка Р.А. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконним і скасувати наказ ректора Житомирського національного агроекологічного університету №487 к від 27 жовтня 2017 року про її звільнення із займаної посади відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії контракту від 25.10.2012 року; поновити її на посаді професора кафедри менеджменту організацій і адміністрування ім. М.П. Поліщука з моменту незаконного звільнення; стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за вісім місяців в розмірі 127 214,64 грн., 50 000 грн. завданої моральної шкоди, а також понесені судові витрати; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що зазначеним вище наказом її було звільнено з посади професора кафедри менеджменту організацій і адміністрування ім. П.М. Поліщука 30.10.2017 року у зв'язку із закінченням терміну дії контракту від 25 жовтня 2012 року відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України. До теперішнього часу із наказом про звільнення її не ознайомлено, наказ про звільнення виданий під час перебування її на лікарняному, крім цього, в порушення умов контракту не попереджено про звільнення.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконним і скасовано наказ ректора Житомирського національного агроекологічного університету Скидана О.В. №487 к від 27 жовтня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії контракту від 25.10.2012 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді професора кафедри менеджменту організацій і адміністрування ім. М.П. Поліщука з моменту незаконного звільнення.

Стягнуто із Житомирського національного агроекологічного університету на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за вісім місяців в розмірі 127 214,64 грн. та 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць вимушеного прогулу.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі Житомирський національний агроекологічний університет, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що звільнення позивачки відбулося із дотриманням трудового законодавства у зв'язку із закінченням строку дії контракту. При цьому дотримано і вимоги п. 6.8 контракту щодо попередження за два місяці про факт його закінчення та подальше звільнення працівника. Окремо зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вдався до аналізу правомірності проведення/непроведення конкурсу на заміщення вакантних посад в університеті, оскільки вказане питання не стосується трудових правовідносин, що виникли на підставі укладеного між відповідачем та ОСОБА_1 контракту.

ОСОБА_1 направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила щодо задоволення апеляційної скарги. Зокрема, вказала, що відповідач не довів в судовому засіданні, що ним було виконано п.6.8. контракту про попередження працівника про закінчення строку дії контракту не пізніше, ніж за два місяці до закінчення строку його дії. Зазначила, що відповідач не виходив за межі позовних вимог, аналізуючи можливість проведення конкурсу на заміщення вакантної посади викладача з якої було звільнено позивача. Наголосила на тому, що звільнення позивача відбулось за ініціативою відповідача, а не у зв'язку із закінченням строку дії контракту, оскільки позивач подавала заяву про продовження його дії, а тому звільнення позивача з роботи в період тимчасової непрацездатності відбулось незаконно.

В суді апеляційної інстанції представник Житомирського національного агроекологічного університету Котенко Н.М. апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечили з підстав, викладених у відзиві.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25 жовтня 2012 року між Житомирським національним агроекологічним університетом та ОСОБА_1 укладено контракт, згідно з яким ОСОБА_1 призначено на посаду професора кафедри менеджменту організацій на період з 30 жовтня 2012 року по 30 жовтня 2017 року (а.с.71-72).

Наказом ректора Житомирського національного агроекологічного університету Скидана О.В. №487 к від 27 жовтня 2017 року ОСОБА_1 30 жовтня 2017 року звільнена із займаної посади на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії контракту від 25.10.2012 року (а.с.25).

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що при звільнення позивача не були додержані вимоги Рекомендацій щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів), затверджених Наказом Міністерства освіти та науки України від 05.10.2015 р. № 1005, Положення щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів) у Житомирському національному агроекологічного університеті, затверджені рішенням Вченої ради ЖНАЕУ від 30.03.2016р. протокол №7.

Колегія апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення статті 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність працівника, та додаткові підстави розірвання договору.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до пункту 1.1. контракту, укладеного з позивачем, він діє з 30 жовтня 2012 року по 30 жовтня 2017 року.

У розділі 7 контракту передбачені підстави для його зміни та розірвання.

Пунктом 7.1.встановлено, що контракт може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених чинним законодавством та умовами самого контракту.

Згідно п. 7.2.1. контракту визначено, що підставами для розірвання контракту є закінчення строку дії контракту (п.2 ст.36 КЗпП України).

При цьому відповідно до п. 6.8 контракту, передбачено обов'язок відповідача попередити позивача про закінчення строку дії контракту за два місяці до його закінчення (а.с.72).

Листом ректора Житомирського національного агроекологічного університету Скидана О.В. від 29.08.2017 № 1065 повідомлено ОСОБА_1 про закінчення терміну дії укладеного з нею контракту 30.10.2017 року та попереджено, що 30 жовтня 2017 року її буде звільнено з займаної посади відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України (а.с.22).

На вказаному повідомленні міститься запис, зроблений ручкою - ознайомлена (проставлено підпис) ОСОБА_1

Заперечуючи в суді першої інстанції факт власноручного підписання зазначеного повідомлення, ОСОБА_1 вказувала, що вона звернулась до компетентних органів із заявою про вчинення злочину та її заява внесена до ЄДРДР.

Дійсно із Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 07.08.2018 вбачається, що заяву ОСОБА_1 про підроблення офіційного документу внесено до вказаного реєстру. Проте, будь-яких доказів про проведення перевірок по заяві, тим більше про наявність вироку з цього приводу матеріали справи не містять.

Натомість, ОСОБА_1 ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не заявляла клопотань про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи по питанню підписання/непідписання нею зазначеного повідомлення.

Разом з тим, в суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що підписувала повідомлення в якому вказувалося лише на те, що термін дії контракту, укладеного з нею закінчується 30.10.2017 року, однак попередження про те, що вона буде звільнена з 30.10.2017 за п.2 ст.36 КЗпП України та про процедуру отримання трудової книжки в тексті повідомлення не було зазначено.

Проте, заперечення позивача не можуть бути враховані судом, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами (ст. 77,78 ЦПК України).

До того ж пункт 6.8. контракту передбачає лише обов'язок університету попередити працівника про закінчення строку дії контракту за два місяці до його закінчення, що по суті й було визнано позивачем.

Посилання в рішенні суду першої інстанції на те, що повідомлення не містить дату підписання його позивачем, а тому неможливо встановити коли її було ознайомлено зі змістом даного повідомлення, не заслуговують на увагу, оскільки позивач, підписуючи повідомлення від 29.08.2017 не була позбавлена можливості проставити дату його підписання, якщо це відбувалось в інший день.

Таким чином встановлено, що відповідачем не тільки було повідомлено позивача про закінчення строку дії контракту за два місяці до його закінчення, а й попереджено про його розірвання відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України (п.7.2.1. контракту).

Крім того, ОСОБА_1 і самій було достеменно відомо про те, що останнім робочим днем згідно з умовами контракту було 30 жовтня 2017 року.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.10.2018 року у справі № 755/10628/16.

За таких обставин не має правового значення подана ОСОБА_1 заява від 20.10.2017 на ім'я ректора про продовження терміну дії контракту з 31.10.2017 по 30.08.2019 до обрання за конкурсом на заміщення вакантних посад, оскільки таке продовження дії контракту не узгоджується з його умовами та законодавством щодо оголошення конкурсу на вакантні посади.

На підставі викладеного, апеляційний суд виходить із того, що закінчення строку дії контракту безпосередньо погоджено його сторонами під час укладення цього трудового договору. Припинення дії строкового трудового договору за умови попереднього укладення угоди сторін як спільного волевиявлення чинним трудовим законодавством України не передбачено. Оскільки власник не висловив своє бажання продовжувати трудові відносини із працівником після закінчення строку дії трудового договору (контракту), то підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Посилання позивача на те, що її не було ознайомлено з наказом про звільнення спростовуються матеріалами справи.

Так, на день звільнення та в подальшому позивач тривалий час перебувала на лікарняному (а.с.36,70).

10.11.2017 відповідачем на адресу позивача було направлено повідомлення про звільнення її з роботи та додано копію наказу про звільнення (а.с.24). Зазначений лист було отримано позивачем, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.101).

Також є безпідставними доводи позивача про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, оскільки вони зводяться до неправильного тлумачення закону.

Так, положенням частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 41 КЗпП України.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що правило про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосується випадків, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, та випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Виходячи з тлумачення пунктів 4, 2 статті 36, частини третьої статті 40, статей 40, 41 КЗпП України та ураховуючи, що спір між сторонами у цій справі виник з приводу припинення строкового трудового контракту (пункт 2 статті 36 КЗпП України), а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми частини третьої статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Такий висновок узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року у справі № 6-156цс12, постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 545/1151/16-ц , від 21 березня 2018 року у справі № 638/6881/16-ц.

Посилання позивача на те, що відповідачем були порушені істотні умови її праці шляхом поступового зменшення обсягу навантаження та оплати праці, що встановлено перевіркою управління Держпраці у Житомирській області, відображеній у Акті від 11.05.2018 (а.с. 47) на суть спору не впливає, оскільки така перевірка за ініціативою ОСОБА_5 проводилась уже в ході розгляду справи судом першої інстанції і вимог, пов'язаних з оплатою праці, позивач не заявляла.

Не є підставою для поновлення позивача на роботі і непроведення відповідачем конкурсу на заміщення вакантних посад, оскільки за умови проведення конкурсу новий контракт укладається з його переможцем і на новий строк. За умови перемоги в конкурсі ОСОБА_1 з нею укладався б інший контракт, проте підстав для поновлення її на роботі за контрактом від 25 жовтня 2012 року немає.

Поновлюючи позивача на роботі, суд першої інстанції не врахував положень закону про неможливість поновлення працівника у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Так, відповідно до змісту ст. 23 КЗпП України при незаконному розірванні строкового трудового договору працівника поновлюють на роботі, якщо строк договору не закінчився.

Як вбачається з матеріалів справи строк дії, укладеного між сторонами контракту закінчився 30 жовтня 2017 року, а рішення судом першої інстанції ухвалено 3 грудня 2018 року, тобто на час розгляду справи в суді строк дії контракту закінчився.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

В даному випадку відповідач поставив вимогу про припинення трудових відносин, а тому наявні підстави вважати, що трудові відносини між сторонами припинені.

Враховуючи наведене, у суду першої інстанції не було законних підстав для поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді професора кафедри менеджменту організацій після закінчення строку дії контракту.

Поновивши позивача на роботі, суд першої інстанції, всупереч існуючій процедурі призначення на посаду, фактично перетворив строковий трудовий договір у трудовий договір, що укладається на невизначений строк.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_1, звертаючись до суду, просила визнати наказ №487к від 27.10.2017 про звільнення її з роботи незаконним, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду. Інших вимог не заявлялось.

Апеляційний суд, встановивши, що вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі є безпідставними та не підлягають задоволенню, відмовляє і у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, що є похідними від них.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що при постановленні рішення суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Житомирського національного агроекологічного університету задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 грудня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.02.2019.

Головуючий Судді