Номер провадження: 22-ц/813/520/19
Номер справи місцевого суду: 521/6900/15-ц
Головуючий у першій інстанції Поліщук І.О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката Сіржант Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

встановив:

29 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 грудня 2012 року він придбав у власність житловий будинок АДРЕСА_1 у такому порядку: 1/2 частину на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між продавцями: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11 та покупцем ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Савченко С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3803, та 1/2 частину - на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між продавцями: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11 та покупцем - ним, ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Савченко С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3800.

Право власності ОСОБА_3 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 29.12.2012 року (номер запису 4663, в книзі 210доп-154, реєстраційний номер 38774869).

Таким чином, позивач є єдиним власником будинку АДРЕСА_1

Однак, згідно з довідкою (виписка з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) №50 від 28.04.2015 року, виданою Органом самоорганізації населення комітету мікрорайону «Ближні млини» за вказаною адресою зареєстровані: він, ОСОБА_3 - власник домоволодіння та відповідачі: ОСОБА_6 - чужа людина, ОСОБА_5 - чужа людина, ОСОБА_7 - чужа людина та ОСОБА_8 - чужа людина. Відповідачі є незнайомими позивачу людьми, однак зареєстровані у вказаному домоволодінні, їх особистих речей в будинку не має, комунальні послуги за домоволодіння не сплачуть.

Оскільки на теперішній час реєстрація відповідачів існує формально та тільки створює зайві турботи щодо сплати комунальних послуг у більшому ніж потрібно розмірі, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - задоволено.

Визнано ОСОБА_6, 1964 року народження, ОСОБА_5, 1995 року народження, ОСОБА_7, 1974 року народження, ОСОБА_8, 1969 року народження, такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_5 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд судового рішення було відмовлено (а.с. 69).

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання про скасування заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2015 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Однак, до суду апеляційної інстанції ні апелянт ОСОБА_5, ні її представник ОСОБА_13 не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с.141).

До суду також не з'явились інші відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які мають реєстрацію у спірному житловому будинку, однак місце фактичного проживання яких не відоме, а тому були повідомлені через офіційний веб-сайт судової влади України за 10 днів до дня судового засідання, як того вимагає ч.11 ст. 128 ЦПК України (а.с.137-145).

Таким чином, враховуючи, що до суду з'явився лише представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Сіржант Ю.В., апеляційний суд вирішив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, за його участі, та без участі інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується її учасниками, позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку під номером АДРЕСА_1

Однак, окрім ОСОБА_3 у вказаному житловому будинку зареєстровані ОСОБА_6, 1964 року народження, з 17.12.1980 року; ОСОБА_7, 1974 року народження, з 18.06.1974 року; ОСОБА_5, 1995 року народження, з 23.02.1995 року та ОСОБА_8, 1969 року народження, з 02.06.1986 року.

Вказані особи жодного дня не проживали у вказаному будинку і позивач ОСОБА_3 з ними не знайомий, однак їх реєстрація в будинку, що належить йому на праві приватної власності, перешкоджає йому у здійсненні права власності на цей будинок.

Так, за змістом ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до змісту ст.16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Таким чином, права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Права відповідачів, які не є власниками спірного домоволодіння, на користування ними були похідними від прав колишніх власників цього домоволодіння, а з припиненням їх права власності припинилося і право користування житлом відповідачів.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Саме вказаними нормами права керувався суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 і дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність визнання ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1, які жодного дня не проживали у спірному житловому будинку, належного позивачу ОСОБА_3

При цьому суд виходив із того, що згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Однак, матеріали справи свідчать про те, що відповідачі безпідставно зареєстровані в житловому будинку, належного позивачу ОСОБА_3

Що стосується доводів апелянта про те, що на час ухвалення судового рішення вона була неповнолітньою, а тому не могла самостійно вирішувати питання стосовно свого проживання, є безпідставними, оскільки апелянт ОСОБА_5 - 1995 року народження, а тому на час пред'явлення позивачем позову (19.04.2015 року) і на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, вона була повнолітньою і самостійно могла вирішувати питання щодо своєї реєстрації за місцем проживання або вселення в житлове приміщення згідно своєї реєстрації.

Також безпідставними є доводи апелянта ОСОБА_5 про те, що вона не була належним чином повідомленою про час і місце судового засідання в суді першої інстанції.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що до суду повернулась поштова кореспонденція з відміткою про те, що ОСОБА_5, як і інші відповідачі, за зареєстрованим місцем проживання не проживають (а.с.47-50, 56, 59-60).

Таким чином, у відповідності до абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного рішення, відповідачі вважаються повідомленими про час і місце судового засідання.

Більше того, звертаючись до суду з заявою про перегляд заочного рішення, а також з апеляційною скаргою, ОСОБА_5 знову вказала адресу свого місця проживання: АДРЕСА_1 приховуючи адресу свого фактичного проживання (а.с.64-72).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.02.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра