КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4111/2019 Головуючий у 1 інстанції - Піхур О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення.

На обґрунтування позовних вимог вказувала, що у 1968 році сім'я позивача придбала квартиру АДРЕСА_1. Позивач ОСОБА_3 разом із сім'єю на постійній основі проживали у вказаній квартирі, починаючи з 1968 року та були в ній прописані.

Однак, 30.08.2016 року відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що проживають у сусідній квартирі АДРЕСА_2, в результаті непорозуміння з позивачем, вигнали її з дому. Позивач ОСОБА_3 вказувала, що квартира є єдиним її житлом, а відповідачі чинять перешкоди у користуванні її власним житлом та добровільно не надають позивачу доступу до приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення - задоволено.

Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_3.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що квартира АДРЕСА_4, до якої має намір вселитись позивач, була заповідана ОСОБА_6 (ОСОБА_7.), яка в свою чергу прийняла спадщину, подавши до нотаріальної контори заяву на прийняття спадщини, тобто ОСОБА_6 є особою, якій належать майнові права на спірну квартиру. Суд першої інстанції, в порушення вимог процесуального права, не залучив ОСОБА_6 (ОСОБА_7.), до участі у справі, не врахував, що вказаний спір має пряме відношення до її майна, розгляд справи за її відсутності порушує її права, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених в ній та просив її задовольнити.

Позивач та її представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, місцевий суд виходив із того, що позивачем доведено право користування квартирою, не проживання у квартирі з поважних причин і перешкоджання з боку відповідачів у проживанні в квартирі. Крім того, іншого житла позивач не має, в спірній квартирі зареєстрована.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як убачається із матеріалів справи, рішенням судової колегії по цивільним справам Київського міського суду від 31 березня 1983 року в задоволенні позову ОСОБА_8 про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_9, ОСОБА_10 - відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу квартири дійсним - відмовлено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2004 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Шевченківської районної у м. Києві ради, треті особи : ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання права власності на квартиру та визнання права користування земельною ділянкою визнано за ОСОБА_3 право власністю на квартиру АДРЕСА_5 (на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.05.2005 року було роз'яснено вказане рішення суду та визнано за ОСОБА_3 право користування 1/4 частиною земельної ділянки, прилеглої до будинку.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.06.2011 року рішення від 03.12.2004 року скасовано за нововиявленими обставинами та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.05.2012 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Шевченківської районної у м. Києві ради, треті особи : ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання права власності на квартиру та визнання права користування земельною ділянкою - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.07.2012 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.05.2012 року залишено без змін.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.01.2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 ОСОБА_7, треті особи: Перша Київська державна нотаріальна контора, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними - відмовлено.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Судом установлено, що 12.06.1958 року ОСОБА_13 подарувала своєї матері ОСОБА_14 1/2 частину незакінченого будівництвом домоволодіння по АДРЕСА_1 ц м. Києві.

20 серпня 1968 року ОСОБА_14 видала розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_15 - чоловіка позивача, завдаток в сумі 3800 крб. за продану йому частину будинку АДРЕСА_2., що складається із кімнати 18 кв.м, кімнати 20 кв.м, кухні 25 кв.м, тобто повністю другий поверх, пойменований як квартира №4, сходи на другий поверх загального входу та половину саду, що відноситься до цього будинку.

Купівлю - продаж домовились здійснити за 5000 крб. З отриманням даного завдатку ОСОБА_14 дозволила ОСОБА_15 зайняти зазначену житлову площу.

В подальшому договір купівлі - продажу офіційно укладений не був.

12.04.1973 року ОСОБА_14 склала заповіт яким заповіла своїм онучкам ОСОБА_6 та ОСОБА_16 по 1/4 частині вказаного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_14 померла.

24.10.1987 року ОСОБА_16 отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/4 домоволодіння по АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_2 року, її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_5 отримали свідоцтва про право на спадщину на 1/8 частину домоволодіння кожний та зареєстрували своє право власності у БТІ.

При цьому зазначено, що ОСОБА_14 не являється власником будинку або його частини, розташованого по АДРЕСА_1 у м. Києві, договір дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, засвідчений П'ятою Київською державною нотаріальною конторою 12.06.1958 року по реєстру №9159 між ОСОБА_13 і ОСОБА_14 дійсним не визнано.

Позивач прописаний за адресою: АДРЕСА_6., що підтверджується копією паспорта (а.с. 5-7).

Як встановлено місцевим судом, позивач ОСОБА_3 у 1968 році була зареєстрований у спірній квартирі, при його реєстрації та вселенні було дотримано порядку, передбаченого діючим на той час законодавством, власник квартири не заперечував проти вселення та проживання позивача.

Позивач пояснила, що вона проживала постійно в квартирі АДРЕСА_1, іншого житла в м.Києві вона не має, такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, не визнана.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, відповідно до ст. 48 Конституції України , кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до ст.. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні із наймачем усіма правами і несуть всі обов'язки, що випливають договору найму житлового приміщення.

Оскільки позивач не набула право власності на спірне помешкання, то вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 і користується правом користування вказаним житловим приміщенням.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи вік позивача , яка народилася у 1927 році, те, що іншого житла вона не має, зареєстрована у спірному приміщенні, прийшов до правильного висновку про вселення її в квартиру АДРЕСА_7.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем по справі, оскільки квартира належить ОСОБА_6, а не йому, не може бути прийнято до уваги, оскільки перешкоди у проживанні ОСОБА_3 створює саме відповідач, який не впускає її до її помешкання.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_7.) є спадкоємцем, якому належать майнові права на спірну квартиру за заповітом, залишеним після смерті ОСОБА_14 і суд, не залучивши її до участі у справі, порушив її права, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_6 до суду із заявами про порушення її права не зверталася, а відповідач та його представник не надали суду доказів , що вони уповноважені представляти права ОСОБА_6

Отже, позивачем доведено, а відповідачами не спростовано факт вчинення перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою саме відповідачами.

Твердження ОСОБА_2, що спірна квартира належить ОСОБА_6 (ОСОБА_7) є безпідставним та спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_3, будучи зареєстрованою в спірній квартирі з 1968 року, власник квартири не заперечував проти її вселення та проживання, зважаючи на те, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні житловою площею, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про усунення перешкод у користуванні зазначеною квартирою шляхом вселення.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 4 березня 2019 року.

Суддя - доповідач:

Судді: