КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 488/1765/17
Провадження № 2/488/155/19 р.
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
22.01.2019 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,
при секретарі Тузові Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, -
в с т а н о в и в:
У травні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом до відповідача ОСОБА_3, в обґрунтування якого вказав наступне.
15.06.2010 р. був укладений договір позики з умовами забезпечення, за яким ОСОБА_4 надав, а ОСОБА_5 отримав у користування грошові кошти у розмірі 2 450 доларів США, з умовою їх повернення у строк до 01.08.2015 року та сплатою за користування 5 % щомісячно, за період фактичного користування коштами до дня їх повернення. За умовами цього договору, в забезпечення належного виконання сторонами своїх зобовязань, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 прийняв у заставу транспортний засіб автомобіль «TOYOTA Crown», 1982 року випуску, серійний номер JT1MS1370C0027035, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 У випадку невиконання належним чином зобовязання щодо повернення грошових коштів, останній зобовязується передати ОСОБА_4 предмет застави, а ОСОБА_4 відповідно має право звернути стягнення на цей предмет застави шляхом набуття права власності, для задоволення своїх вимог за договором позики. Зберігання предмета застави за домовленістю сторін було визначено за адресою: м. Миколаїв, вул. Льотчиків 27/2.
Через неналежне виконання договору позики, ОСОБА_3, від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_5, передав ОСОБА_4 предмет застави, та надав нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження цим автомобілем.
26.08.2015 року ОСОБА_4 відступив право вимоги за договором позики новому кредитору ОСОБА_2, позивачу по даній справі, та передав останньому у фактичне користування предмет застави. В подальшому, 28.07.2016 р. у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна була зареєстрована застава рухомого майна та внесені відомості щодо позивача як обтяжувача цього майна, а 05.08.2016 р. позивач повідомив боржника та заставодавця про заміну кредитора у зобовязанні.
Через невиконання відповідачами своїх зобовязань за договором, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить:
-в рахунок виконання зобовязань ОСОБА_5 за договором позики від 15.06.2010 р. звернути стягнення на предмет застави - автомобіль «TOYOTA Crown», 1982 року випуску, серійний номер JT1MS1370C0027035, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3, шляхом визнання права власності на нього за позивачем.
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з вищевикладених підстав та просили його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 та третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, причини їх неявки суду невідомі.
Зі згоди позивача суд розглядає справу у порядку заочного провадження, на підставі наявних у ній доказів та постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-283 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, та дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Із матеріалів справи вбачається, що власником спірного автомобіля марки «TOYOTA Crown», 1982 року випуску, серійний номер JT1MS1370C0027035, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, є відповідач по справі - ОСОБА_3, що підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу РВС № 319328 та інформацією з Регіонального сервісного центру в Миколаївській області.
15.06.2010 р. між ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_3 був укладений договір позики з умовами забезпечення, за яким ОСОБА_4 надав, а ОСОБА_5 отримав у користування грошові кошти у розмірі 2 450 доларів США, з умовою повернення вказаної суми у строк до 01.08.2015 року та сплатою за користування 5 % щомісячно, за період фактичного користування коштами до дня їх повернення. За умовами цього договору в забезпечення належного виконання сторонами своїх зобовязань, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 прийняв у заставу транспортний засіб автомобіль «TOYOTA Crown», 1982 року випуску, серійний номер JT1MS1370C0027035, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 У випадку невиконання належним чином зобовязання щодо повернення грошових коштів, останній зобовязується передати ОСОБА_4 предмет застави, а ОСОБА_4 відповідно має право звернути стягнення на цей предмет застави шляхом набуття права власності, для задоволення своїх вимог за договором позики. Зберігання предмета застави за домовленістю сторін було визначено за адресою: м. Миколаїв, вул. Льотчиків 27/2.
Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Згідно ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленного майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно ст. 1 Закону України «Про заставу» № 2654-XII від 02.10.1992 р. в редакції, яка діяла на день укладення договору позики від 15.06.2010 р.), - застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
В силу ч. 6 та ч. 7 ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.
Реалізація заставленого майна відповідно до ст. 21 Закону «Про заставу» та ст. 591 ЦК України проводиться спеціалізованими організаціями з аукціонів (прилюдних торгів).
Виходячи із такого, суд робить висновок, що Цивільний кодекс України та Закон України «Про заставу», у редакції, що діяла на час укладення договору позики не передбачали такого способу звернення стягнення як набуття права власності на предмет застави.
Що ж до такого способу звернення стягнення на предмет застави як визнання права власності на заставлене майно, то така можливість передбачена ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року N 1255-IV, як виключно позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Зокрема, відповідно до приписів ч. 1 ст. 26 цього Закону, обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження:
1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом;
2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;
3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;
4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.
Процедура передачі обтяжувачу права власності на предмет забезпечувального обтяження врегульована ст. 29 Закону.
За такого, на думку суду, не можуть бути задоволені вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього, оскільки діючим цивільним законодавством таке передбачено як позасудовий спосіб звернення стягнення.
Також суд не може залишити поза увагою той факт, що зі змісту довіреності від 05.12.2009 р., яку видав ОСОБА_3 (власник транспортного засобу) на імя ОСОБА_5 вбачається, що у ній відсутні повноваження на передачу в заставу спірного транспортного засобу.
В той же час, в силу ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Стаття 238 ЦК України визначає, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Відповідно до ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника.
Крім цього, на думку суду, ОСОБА_5 як боржник, який порушив зобовязання і несе обовязок щодо його належного виконання, є субєктом спірних матеріально-правових відносин. А через за своїм процесуальним статусом він є є відповідачем, а не третьою особою без самостійних вимог на предмет спору. Проте позивач його відповідачем не зазначив і відповідних вимог до нього не предявляв.
З урахуванням всього вищенаведеного, суд знаходить позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
На підставі ст. 141 ЦПК України позивачеві не відшкодовуються понесені ним судові витрати через те,що суд відмовив йому у задоволенні його позову у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 280-283, 354 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави відмовити.
Копію заочного рішення направити відповідачу по даній справі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено іншими учасниками справи до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування сторін справи:
Суддя Л.І. Селіщева