Провадження № 22-ц/4808/385/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи: державний виконавець Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Керніцький Андрій Васильович та Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про визнання дій неправомірними та скасування постанов за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16 січня 2019 року під головуванням судді Бабій О.М. в м. Івано-Франківську

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на неправомірні дії державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Керніцького А.В. щодо стягнення з боржника виконавчого збору та щодо покладення на боржника витрат виконавчого провадження та просив скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в межах виконавчого провадження № 42552908.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що виконавче провадження закінчено у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Органи виконавчої служби фактично не здійснювали виконавчі дії, а рішення суду не виконувалось в примусовому порядку, тому підстав для стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у державного виконавця не було.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16 січня 2019 року закрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_2

ОСОБА_2 на ухвалу суду подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що її постановлено з порушенням норм процесуального права.

Апелянт вважає, що оскарження дій та рішення державного виконавця в порядку цивільного судочинства є правомірним.

Державний виконавець виконував судове рішення ухвалене відповідно до ЦПК України в порядку цивільного судочинства. При виконанні такого судового рішення ним було вчинено дії та прийнято рішення про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Тому оскарження таких дій та рішень було до суду який видав виконавчий документ в порядку передбаченому законом.

Оскільки судове рішення на виконання якого було видано виконавчий лист та пред'явлено до виконання Івано-Франківському ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, та було ухвалено Івано-Франківським міським судом в порядку цивільного судочинства, тому скаргу було подано в порядку цивільного судочинства.

Апелянт вважає, що правомірність рішення про здійснення дій та винесення постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження при виконанні судового рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства, підлягає перевірці судом в порядку цивільного судочинства, і судом перевіряється правомірність рішень, дій чи бездіяльності щодо стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження в рамках виконавчого провадження.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заявник і представник суб'єкта оскарження подали суду заяви про слухання справи без їх участі. Представник заінтересованої особи в засідання апеляційного суду не з'явився без поважних причин, хоча належним чином повідомлений про час і місце слухання справи.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні у старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Керніцького А.В. перебував виконавчий лист №0907/2-70/2011 виданий 15.01.2014 року Івано-Франківським міським судом про зобов'язання ОСОБА_2 провести перебудову реконструйованої власної квартири АДРЕСА_1 у відповідність до погодженої проектної документації.

Виконавче провадження відкрито 18.03.2014 року.

Згідно даних, що містяться у постанові старшого державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Керніцького А.В. від 23.11.2018 року вбачається, що виконавче провадження за виконавчим листом № 0907/2-70/2011 виданим 15.01.2014 року закінчене (а.с. 26).

Відповідно до копій постанов від 23.11.2018 року винесених суб'єктом оскарження у виконавчому провадженні № 42552908 вбачається, що з боржника ОСОБА_2 стягнуто 7 446 грн виконавчого збору та 200 грн витрат на проведення виконавчих дій (а.с. 5, 27-28).

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Аналогічна норма закріплена у Законі України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

На час відкриття виконавчого провадження чинним був Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), згідно зі ст. 1 якого визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Однак, на час прийняття оскаржуваних постанов державного виконавця від 23.11.2018 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до п. 6, 7 Розділу XІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження, а виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 28 Закону № 606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, зокрема, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 47 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Тобто, якщо виконавче провадження відкрито до набрання чинності Закону № 1404-VIII, то виконавчі дії у виконавчому провадженні до дня винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу (завершення виконавчого провадження) проводяться відповідно до Закону № 606-XIV.

З матеріалів справи вбачається, що відкрите 18 березня 2014 року виконавче провадження № 42552908 відповідно до постанови державного виконавця від 23 листопада 2018 року було закінчене відповідно до п.9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VІІІ, тобто у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (а.с. 26).

Отже, оскаржувані постанови від 23 листопада 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору та стягнення з нього витрат виконавчого провадження прийняті державним виконавцем після завершення виконавчого провадження, тобто відповідно до Закону № 1404-VIII.

За змістом п. 5 ч.1 ст. 3 Закону № 1404-VІІІ примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно вимог ч. 4 ст. 42 Закону № 1404-VІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Частиною 2 ст. 74 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, яка є обов'язковою для всіх судів, визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, а також прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Доводи апелянта про те, що скарга щодо здійснення дій та винесення постанов державним виконавцем про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження при виконанні судового рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства підлягає перевірці судом в порядку цивільного судочинства, є неправильними.

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції обґрунтовано постановлено ухвалу про закриття провадження за скаргою ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновку суду та не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали, яка постановлена з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 16 січня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк