ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/3502/14-ц

Провадження № 22-ц/818/1115/19

20 лютого 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

при секретарі - Дашковській Н.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник ОСОБА_2

відповідачі:

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 січня 2015 року у складі судді Попрас В.О. по справі № 640/3502/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними.

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням уточнень зазначає, що 04 лютого 2014 року вона випадково дізналась про несплату податків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 при здійсненні відносно неї шахрайських дій.

ОСОБА_4 присвоїв собі грошові кошти у сумі 3 млн. грн. та щоб уникнути відповідальності за їх присвоєння у 2011 році підписав з ОСОБА_3 договір про нібито поруку за ОСОБА_1, хоча п.1.4 Договору комісії передбачено, що кошти від продажу квартири є власністю ОСОБА_1, а порука була нібито за повернення боргу за договором позики від 26 грудня 2008 року між нею та ОСОБА_3, за умовами якого вона отримала 108800 доларів США строком до 26 грудня 2009 року.

До цього договору 13 лютого 2009 року та 14 січня 2010 року внесені зміни про отримання позики в сумі 135400 доларів США та 217400 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між нею та відповідачем укладено договір іпотеки. ОСОБА_6 примусив її додатково укласти спірний договір комісії з ОСОБА_4 на продаж її квартири, який як і договір позики укладено 26 грудня 2008 року. При укладанні договору іпотеки приватний нотаріус наклала заборону відчуження квартири і у той же день посвідчила договір комісії з ОСОБА_4 на відчуження її квартири, що свідчить, на її думку, про змову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позбавити її належної квартири. 04 січня 2011 року вона дізналася про те, що її квартира була куплена за договором комісії ОСОБА_5

ОСОБА_4 вона до того часу не знала, раніше з ним знайома не була. В результаті злонавмисної домовленості відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з її власності вибула квартира.

В листопаді 2011 року по пошті вона отримала повідомлення - звіт комісіонера ОСОБА_4 про те, що він її коштами розрахувався з ОСОБА_3 за договором позики та повідомляє її про наявність у неї боргу перед ОСОБА_3 у сумі 14003862 грн. 40 коп. згідно акту приймання - передачі грошових коштів від 16 липня 2010 року. ОСОБА_4 повинен був задекларувати у ДПІ у Київському районі м. Харкова дохід від нарахованих їй грошових коштів у сумі 14003862,40 грн. та сплатити з цієї суми 2100579,36 грн. податку на дохід фізичної особи, що ним зроблено не було. ОСОБА_4 після того як присвоїв грошові кошти від продажу квартири, отримав дохід у розмірі 3000000 грн., також не сплатив з цих коштів 450000 грн. податку на доходи фізичної особи.

Вказані договори порушують публічний порядок, оскільки спрямовані на незаконне заволодіння належної їй квартири, що свідчить про їх нікчемність у силу вимог статей 228 ЦК України.

Просить визнати недійсними договір комісії від 26 грудня 2008 року та договір купівлі-продажу квартири від 16 липня 2010 року

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов не визнали, просив застосувати позовну давність.

Представник відповідача ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні, позову посилаючись на необґрунтованість позовних вимог.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 січня 2015 року у задоволенні позову, ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності підстав для задоволення позову на підставі статті 228 ЦК України. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги на підставі статті 232 ЦК України, оскільки позивач не довела укладення вказаних договорів внаслідок зловмисної домовленості відповідачів.

Також наявні підстави для застосування позовної давності, оскільки договір комісії від 26 грудня 2008 року був укладений особисто позивачкою, а про укладання договору купівлі-продажу квартири від 16 липня 2010 р. позивачка дізналась 04 січня 2011 року, що зазначається нею в позові.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

ОСОБА_4 при укладанні договору комісії мав на меті не продати на умовах договору комісії її квартиру, а присвоїти належні їй кошти. При цьому вона повинна була сплатити ОСОБА_4 грошові кошти як суб'єкту підприємницької діяльності і задекларувати ці кошти відповідно до вимог Податкового кодексу України. В діях ОСОБА_4 вбачається намір не лише позбавити грошей та квартири, а також перенести на неї тягар сплати податків у розмірі 450 000 гривень, так як ОСОБА_4 їх не сплатив та не задекларував.

Оскільки з її власності квартира вибула у результаті вчинення злочину групою осіб із застосуванням правового механізму через договір комісії, то договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого права власності на квартиру набув ОСОБА_5, є нікчемним і жодних правових наслідків не створював.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 26 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір комісії, згідно якого комісіонер ОСОБА_4 зобов'язався за дорученням за рахунок та в інтересах комітента ОСОБА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені продати квартиру АДРЕСА_1

Предметом договору комісії є посередницька послуга, тобто комісіонер ОСОБА_4 повинен був укласти від свого імені, але за рахунок комітента ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири за ціною не меншою ніж 3000000 грн., за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу квартири.

16 липня 2010 року ОСОБА_4, який діяв як Продавець та одночасно як Комісіонер за договором комісії, укладеним з ОСОБА_1, продав ОСОБА_5 квартиру.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 засуджені до позбавлення волі за вчинення в період з серпня 2008 року по серпень 2010 року як самостійно так і за попередньою змовою, ряду злочинів, пов'язаних із заволодінням чужим майном шляхом шахрайства.

Вироком встановлена вина відповідачів, зокрема, в скоєнні шахрайських дій щодо продажу квартири АДРЕСА_1

Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він:

1) спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) спрямований на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України підлягає з'ясуванню чи мали намір порушити публічний порядок сторони або одна із сторін правочину. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Аналогічна положення зазначені й у ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З вироку суду вбачається, що при вивчені документів наданих для підпису нотаріусом Кутова А.В. та її чоловік випадково виявили наявність серед них договору комісії із раніше незнайомим ОСОБА_4 після чого заявили ОСОБА_3 , що не домовлялися з ним про підписання даного договору, не знають ОСОБА_4 і не мають наміру продавати свою квартиру. Усвідомлюючи, що йому не вдалося отримати договір комісії шляхом приховування від потерпілої факту його підписання і не бажаючи відмовлятися від доведення злочинного наміру до кінця, ОСОБА_3 повідомив неправдиві відомості про те, що нотаріальне оформлення договору комісії з його довіреною особою - є додатковою умовою для видачі їй позики, завіривши останню, що це проста формальність і його перестраховка на випадок неповернення грошових коштів позичальником після закінчення терміну договору, а також пообіцяв не використовувати договір комісії, що надає право розпорядження її майном до закінчення терміну дії договору позики. Будучи переконаною в щирості пояснень ОСОБА_3, повіривши йому і не здогадуючись про його злочинний намір, ОСОБА_1 погодилася на пропозицію і підписала договір комісії, в якому як комісіонер був вказаний ОСОБА_8 13 липня 2010 року о 18-46 годин в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса виконуючи відведену йому ОСОБА_3 роль, ОСОБА_8 не отримавши прямої згоди ОСОБА_1 на продаж її квартири, в таємниці від неї, використовуючи право розпорядження квартирою, яке йому надавав фіктивний договір комісії з позивачкою, уклав фіктивний договір купівлі-продажу квартири, внаслідок чого майно потерпілої вибуло з її власності.

Дані обставини щодо вчинення шахрайського заволодіння майна, встановленого судовими рішеннями по кримінальній справи 638/3123/13к, відповідачами не спростовано.

Отже, вважати, що правочини вчинено з дотриманням вимог чинного законодавства - не можна.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог та визнання договору комісії та договору купівлі-продажу квартири недійсними.

Судові витрати підлягають перерозподілу згідно ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2,376, 381-384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 січня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними - задовольнити.

Визнати недійсними договір комісії від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим №4447.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_1, від імені якої за договором комісії діє ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим №8406.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2, НОМЕР_1), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, НОМЕР_2, виданий Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 10 грудня 1996 року, місце проживання: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4, НОМЕР_4, виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 24 липня 1998 року, місце проживання: АДРЕСА_4 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_6, НОМЕР_6, виданий Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 23 червня 1998 року, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7) судовий збір в розмірі 1635 грн. 85 коп. по 545 грн. 28 коп.( п'ятсот сорок п'ять гривень двадцять вісім копійок) з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко