КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/742/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Шевченко Л.В.

Унікальний №760/2003/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просило стягнути з відповідача на користь позивача достроково заборгованість за кредитним договором №014/1179/74/589 від 15 травня 2006 року в сумі 43 553,01 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 1 041 508,60 грн.) в тому числі: заборгованість за кредитом - 38 986,24 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 932 300,76 грн.); заборгованість по сплаті відсотків - 4 566,77 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 109 207,84 грн.) та витрати по оплаті судового збору в розмірі 15 622,63 грн.

В обґрунтування позову посилалось на те, що 15 травня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/1179/74/589, зі умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 47 000,00 доларів США, зі сплатою 13,25% річних, строком до 15 травня 2026 року.

В результаті неналежного виконання відповідачем своїх обов?язків по поверненню коштів та сплати відсотків, виникла заборгованість, яка станом на 19 листопада 2015 року складається з: заборгованості по кредиту - 38 986,24 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 932 300,76 грн.) та заборгованості по відсоткам - 4 566,77 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 109 207,84 грн.), яку АТ «Райффайзен Банк Аваль» просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/1179/74/589 від 15 травня 2006 року у розмірі 43 553,01 доларів США та судовий збір в розмірі 15 622,63 грн.

27 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року було залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 06 грудня 2018 року ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати, в задоволенні позову відмовити у зв'язку з задоволенням матеріальних претензій позивача та закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що вона не була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, не була обізнана про відкриття судом першої інстанції провадження у справі та будь-яких процесуальних документів: ухвали про відкриття провадження, позовної заяви з додатками та судових повісток, не отримувала.

Про існування рішення суду апелянт дізналась від державного виконавця.

Суд першої інстанції не врахував положення ст.223 ЦПК України, в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, не прийняв до уваги положення відповідача, не відклав слухання справи для надання відповідачу можливості підготуватися для захисту своїх законних прав та інтересів. Правові підстави для ухвалення по справі заочного рішення у справі в суду першої інстанції були відсутні.

Ухвалюючи заочне рішення по справі та відмовляючи в його перегляді суд першої інстанції порушив принцип змагальності.

В основу оскаржуваного рішення покладено розрахунок наданий позивачем в односторонньому порядку, а неналежне повідомлення апелянта позбавило його можливості надати свої заперечення, враховуючи що дійсна заборгованість за кредитним договором є значно нижчою.

Згідно висновку незалежної оцінки ТОВ «МІГ» фактична заборгованість апелянта за кредитним договором №014/1179/74/589 від 15 травня 2006 року станом на 19 листопада 2015 року становить 28 000,94 грн.

За переконанням апелянта банк свідомо вводи суд в оману завідомо надаючи невірний розрахунок заборгованості.

Факт відсутності у відповідача будь-якої заборгованості перед позивача підтверджується довідкою наданою банком про закриття заборгованості за кредитним договором №014/1179/74/589 від 15 травня 2006 року, тобто на даний момент будь-яких майнових претензій у банку до апелянта немає.

Учасники процесу повідомлялись судом належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.05.2006 року між Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/1179/74/589, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 47 000,00 доларів США, зі сплатою процентів за користуванням в розмірі 13,25% річних, строком до 15.05.2026 року. (а.с. 11-18)

21.07.2009 року між сторони було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якої після отримання позичальником документа, що посвідчує право власності на об'єкт нерухомості та оформлення в іпотеку банку нерухомості, процентна ставка за користування кредитом складатиме 12,00 % річних. (а.с. 19)

ОСОБА_1 не виконувала свої зобов'язання за договором, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 19 листопада 2015 року становить 43 553,01 доларів США, з яких: 38 986,24 доларів США - заборгованість за кредитом; 4 566,77 доларів США - заборгованість за процентами.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги банку та обраний ним спосіб є обґрунтованими та доведеними, а тому з метою захисту порушених прав позивача позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує т акі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Банк скористався своїм правом та звернувся до позичальника з вимогою дострокового повернення суми отриманого кредиту, відсотків та пені, шляхом направлення 15 травня 2015 року вимоги за двома відомими адресами ОСОБА_1 (а.с.20)

Вимога банку була отримана членом сім'ї позичальника за адресою: АДРЕСА_1, 03 червня 2015 року (а.с.21, 50) та за адресою: АДРЕСА_2, 22 травня 2015 року особисто самою ОСОБА_1 (а.с.49)

З позовом до суду АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся 29 січня 2016 року. (а.с.1-3, 38)

Як вбачається з матеріалів справи у відповідності до положень ч.3 ст.122 ЦПК України (в редакції 2004 року) було здійснено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи з метою отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1

З відповіді наданої Начальником відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві 12 лютого 2016 року вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 19 лютого 2002 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. (а.с.40)

Направлення судом першої інстанції всієї наявної кореспонденції здійснювалось на встановленому у законом порядку на адресу реєстрації відповідача.

Доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції її законних прав та інтересів шляхом неналежного її повідомлення про перебування справи в провадженні суду, надіслання копії позовної заяви разом з додатками до неї та ухвали про відкриття провадження разом з судовими повістками, спростовуються наявними матеріалами справи.

Так, 15 березня 2016 року ОСОБА_1 особисто отримала в приміщенні суду першої інстанції копію ухвали про відкриття провадження від 19 лютого 2016 року, позовну заяву з додатками до неї, а також вказала, що про дату та час судового засідання призначеного на 21 березня 2016 року 11 год. 30 хв. повідомлена. (а.с.46)

21 березня 2016 року уповноважений представник апелянта - ОСОБА_5 звернулась до суду з заявою про відкладення судового розгляду у зв'язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи та підготовки до захисту інтересів свого клієнта.

Дана заява була надана у письмовій формі та саме клопотання озвучене представником в судовому засіданні. (а.с.47, 53)

Про призначення справи до розгляду на 20 квітня 2016 року 10 год. 00 хв. уповноважений представник апелянта була повідомлена під розпис 21 березня 2016 року. (а.с.54)

Всі наступні матеріали справи свідчать про зловживання апелянтом та її представником наданими їм процесуальними правами, шляхом неодноразового подання апеляційних скарг на ухвалу про відкриття провадження, без надання будь-яких інших доказів по справі на спростування доводів позивача. (а.с.55-56, 70-71, 99-100, 112-113, 120-121, 128-129, 138-139)

Колегія суддів вважає, що твердження апелянта щодо неприйняття судом першої інстанції до уваги її положення, ненадання можливості підготуватись для здійснення належного захисту своїх законних прав та інтересів, та відсутності підстав для ухвалення по справі заочного рішення, є недоведеними, надуманими та направленими на введення суду в оману.

Колегія суддів не може також погодитись і з твердженнями апелянта щодо порушення судом першої інстанції принципу змагальності шляхом ухвалення заочного рішення по справі та відмови у його перегляді, оскільки за весь час перебування справи в суді ОСОБА_1 систематично здійснювала апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції без надання будь-яких доказів невідповідності наданих позивачем розрахунків, погашення існуючої заборгованості повністю або частково, а також участі сторони відповідача в судовому засіданні з метою доведення своїх заперечень не забезпечувала.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В той же час виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доданий апелянтом розрахунок заборгованості, на думку колегії, не може бути прийнятий як належний і допустимий доказ, оскільки не містить інформації щодо використаної методики під час його здійснення, дати такого розрахунку та відомостей щодо документів на підставі яких він здійснювався. Окрім того, апелянтом не наведено підстав неможливості надання такого розрахунку під час розгляду справи в суді першої інстанції, враховуючи недоведеність факту існуючих перешкод.

Колегія суддів також критично ставиться до наданої апелянтом довідки № вих. Д1 В43/62-519 від 03 квітня 2018 року щодо відсутності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №014/1179/74/589 від 15 травня 2006 року, оскільки відомості щодо дати погашення позичальником існуючої заборгованості, її розміру, підстав її відсутності, даний документ не містить, а тому стверджувати про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості перед банком станом на момент винесення оскаржуваного рішення та/або існування вказаної заборгованості у меншому розмірі, правових підстав немає.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, у ОСОБА_1 була можливість встановлення та доказування певних обставин перед судом під час розгляду позову про стягнення заборгованості, проте цього зроблено не було.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А.Пікуль