ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 499/389/17

Апеляційне провадження № 22-ц/813/5064/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача -ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 07 червня 2018 року у складі судді Тимчука Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2015 року, за нею визнано право власності на1/2 частку від грошових коштів в сумі 155 382,83 доларів США, та стягнуто при розподілі майна подружжя з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в сумі 1 920 612,87 грн., що за курсом НБУ є 71 691,41 доларів США.

Зазначила, що починаючи з 19 лютого 2015 року за рішенням апеляційного суду відповідач зобов`язаний виплатити їй вказані грошові кошти, але на протязі тривалого часу ухиляється від виконання судового рішення. Початком прострочення грошового зобов`язання є 20 лютого 2015 року.

Враховуючи те, що на момент звернення з позовом відповідач судове рішення не виконав, просила суд відповідно до вимог ст.625 ЦК України стягнути з відповідача на її користь за період з 20 лютого 2015 року по 30 квітня 2017 рокуінфляційні втрати у розмір 909 448,95 грн. та 3% річних у розмірі 126 286,87 грн., а всього 1 035 735,82 грн.(а.с.2-4).

Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав відзив на позов, в якому посилався на те, що ч.2 ст. 625 ЦК України на данні правовідносини не розповсюджується, позов позивачкою заявлено до суду безпідставно (а.с.65-67).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 07 червня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 909 448,95 грн. та 3 % річних в сумі 126 286,87 грн.

Вирішено питання щодо стягнення з відповідача судових витрат в сумі 8000 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що рішення суду від 19 лютого 2015 року про стягнення з відповідача на користь позивачки грошового зобов`язання є невиконаним, тому є підстави для застосування ч.2 ст.625 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивачки за період з 20 лютого 2015 року по 30 квітня 2017 року інфляційних втрат та 3 % річних, що разом складає 1 035 735,82 грн.( а.с.107-110).

Доводи апеляційної скарги та відзиву на неї

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, у позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема , апелянт, крім доводів, які містяться в його відзиві зазначив, що:

- індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом спору, індексації не підлягає, що підтверджено постановою ВССУ від 11 жовтня 2017 року у справі 423/468/16;

- суд не звернув увагу на те, що на час ухвалення рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2015 року ( справа 522/29633/13) сума боргу ставила 71 691,41 доларів США, що за курсом НБУ на 19 лютого 2015 року склало 1 920 612,87 грн.(курс 1 дол.США - 26,16 грн.). На день ухвалення рішення суду від 07 червня 2018 року курс валюти склав 26,79 грн., що становить 1 875 447,29 грн. Тобто, еквівалент суми боргу 71 691,41 доларів США на 19 лютого 2015 рік на 45 165,58 грн., більше ніж станом на 07 червня 2018 рік (час ухвалення оскаржуваного рішення суду);

- судом не звернута увага на те, що апелянтом частково сплачено борг за рішенням суду, тому розрахунок є необґрунтованим;

- правовідносини сторін не регулюються ч.2 ст.625 ЦК України, вказана стаття не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», оскільки стаття передбачає цивільну відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, а не за користування коштами;

- позов заявлено безпідставно, тому що підставою позову є невиконання відповідачем рішення, ухваленого із не зобов`язальних відносин, а рішенням вирішено питання про поділ майна подружжя, в зв`язку з чим немає підстав для стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України за невиконання відповідачем вказаного рішення суду;

- аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року по справі № 6-2759цс15, та у постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15 (а.с.147-149).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, рішення суду скасувати в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись апеляційним судом належним чином, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 згідно рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2015 рокусвоєчасно не виплатив грошові кошти в сумі 1 920 612,87 грн., що за курсом НБУ складає 71 691,41 доларів США, чим порушив свої грошові зобов`язання, а тому є підстави стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України за прострочення грошового зобов`язання за період з 20 лютого 2015 року по 30 квітня 2017 рокуінфляційні втрати у розмір 909 448,95 грн. та 3% річних у розмірі 126 286,87 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Так, у ч.1 ст.509 ЦК України закріплено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього Кодексу.

У ч.5 ст.11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2015 року, за позивачкою ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частку від грошових коштів в сумі 155382,83 доларів США, та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 920 612,87 грн., що еквівалентно 71 691,41 доларів США, за результатами розгляду позову про розподіл майна подружжя (а.с.5-7).

Починаючи з 19 лютого 2015 року згідно з рішення суду відповідач зобов`язаний виплатити позивачці грошові кошти в сумі 1 920 612,87 грн., що еквівалентно 71 691,41 доларів США, але на протязі тривалого часу ухиляється від виконання судового рішення.

Позивачка звернулася до органів виконавчої служби, де було розпочато примусове виконання виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м. Одеси 26 березня 2015 року (виконавче провадження ВП 48465152).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2015 року відмовлено у заяві ОСОБА_3 про відстрочку виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2015 року, яка залишена ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року без змін ( а.с.8-9).

На теперішній час рішення від 19 лютого 2015 року щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів не виконано.

Відповідач не надав судам першої та апеляційної інстанцій докази про погашення суми боргу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем зобов`язання, яке за своїм характером є грошовим, і виникнення у нього обов`язку повернути отримані за цим зобов`язанням кошти, а тому колегія суддів відхиляє твердження заявника про те, що суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин і не врахував, що існуюче між сторонами зобов`язання не може вважатися грошовим.

Доводи апелянта з цих підстав є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15.

Таким чином, встановивши, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2015 рокустягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 920 612,87 грн. що еквівалентно 71 691,41 доларів СШАі це рішення не виконано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача на підставі ч.2ст.625 ЦК України, як 3 % річних, так інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, визначеного цим рішенням суду.

Оскільки зазначене зобов`язання визначено у грошовій одиниці - гривні, то у зв`язку з його невиконанням позивач має право на стягнення інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов`язання відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України, а тому доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ч.2ст.625 ЦК України є безпідставними.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, у випадку розподілу майна між подружжям та стягнення грошової компенсації.

Визначаючи розмір інфляційних втрат та трьох відсотків річних, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання по виплаті позивачу грошових коштів в сумі в сумі 1 920 612,87 грн., суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати та три відсотки річних.

Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 у справі 758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 у справі №686/21962/15-ц, у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, провадження № 61- 4868св18, в постанові №750/5104/17 від 21 листопада 2018 року провадження № 61-24920св18, в постанові від 18 липня 2018 року у справі № 607/18435/15-ц, провадження № 61-7966св18.

Доводи апелянта щодо правової позиції Верховного Суду України, висловлену в постанові від 20 січня 2016 року в справі № 6-2759цс15, якою вимоги ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, а правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, до уваги не приймаються.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 686/21962/15 від 16 травня 2018 року відступила від висновків, викладених Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року в справі № 6-2759цс15.

Доводи апелянта про те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України-гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає є необґрунтованими, оскільки за змістом ст.ст. 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2015 рокусума грошового зобов`язання стягнуто у гривні, а не в іноземній валюті, як помилково вважав відповідач.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання заявника на те, що судом першої інстанції неправильно обраховано інфляційну складову боргу при обчисленні сукупного індексу інфляції, оскільки згідно ч.ч. 1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доведення того, що вчинений позивачем ОСОБА_1 розрахунок інфляційних нарахувань є неправильним і, в дійсності, інфляційні втрати за період з 20 лютого 2015 року по 30 квітня 2017 року мають менший розмір, ніж зазначено позивачем, або взагалі не нараховуються, покладається на відповідача ОСОБА_3 .

За весь час перебування справи в провадженні судів першої та апеляційної інстанцій заявник про неправильність поданого позивачем розрахунку інфляційних нарахувань не спростував, власного розрахунку інфляційних нарахувань за вказаний період не подав, хоча не був обмежений у такій можливості.

Тобто, відповідачем не надано власного розрахунку з обґрунтуванням його правильності та повноти, як того вимагає цивільно-процесуальне законодавство.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 01 жовтня 2019 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков