Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 320/1384/17-ц

провадження № 61-48777св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 липня

2018 року в складі судді Редько О. В.та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року в складі колегії суддів: Кухаря С. В.,

Крилової О. В., Полякова О. З.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом на вищезазначену квартиру, посвідченим держаним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Лайзорик О. Ф. від 17 лютого 2017 року.

Позивач зазначала, що не може користуватись квартирою, оскільки в ній без правових підстав (без відповідної реєстрації) мешкає ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою від 21 лютого 2017 року посвідченою директором комунального підприємства «ЖИТЛОМАСИВ».

Відповідач відмовляється добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказувала, що має намір продати належну їй квартиру АДРЕСА_1 , але той факт, що відповідач не звільняє її власність, не дає їй можливості скористатися її законними правами власника.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 12 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири

АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що власником спірної квартири є позивач, відповідач не є власником та наймачем цієї квартири, не є членом сім`ї позивача, користується квартирою без достатньої правової підстави, добровільно виселитися не бажає, чим порушує права позивача на користування та розпорядження нею своїм майном, наявні правові підстави, визначені статтею 391 ЦК України, для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у спірну квартиру він вселився як член сім`ї власника цієї квартири, а тому він наділений правами, передбаченими частиною першою статті 156 ЖК УРСР. Крім того, позивачем не надано доказів вчинення відповідачем дій, наслідком яких є виселення на підставі

статті 116 ЖК УРСР.

Відзив позивачем на касаційну скаргу не подано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченим держаним нотаріусом Мелітопольської державної нотаріальної контори Лайзорик О. Ф. від 17 лютого 2017 року спадкоємцем квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є

ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою старшої по будинку у вищевказаній квартирі АДРЕСА_1 проживає

ОСОБА_2

Відповідно до інформації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради

від 15 березня 2017 року № 1133 про реєстрацію місця проживання

ОСОБА_2 , останнім місцем проживання ОСОБА_2 зареєстроване у квартирі АДРЕСА_2 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України

від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Встановивши на підставі повно та всебічно досліджених обставин, які перевірені доказами, що відповідач вселився та проживає у квартирі зі згоди колишнього власника, не є членом сім`ї позивача, спільним побутом, взаємними правами та обов`язками із ним не пов`язаний, суди дійшли правильного висновку, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою на підставі статті 391 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо зупинення виконання рішення суду

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою судді Верховного Суду від 23 січня 2019 року зупинено виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду

від 20 листопада 2018 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 липня

2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада

2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська