Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 522/13000/16-ц

провадження № 61-28256св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Поліссервіс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Северова Є. С., Дрішлюк А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Поліссервіс» (далі - ТОВ «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Поліссервіс»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину.

Позивач посилався на те, що він та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 19 липня 2008 року. Під час перебування у шлюбі, а саме 18 вересня 2012 року, вони придбали автомобіль «Hyundai Accent», номер шасі НОМЕР_1 , колір бежевий.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 без його відома та згоди відчужила вказаний автомобіль через ТОВ «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Поліссервіс» на користь ОСОБА_3 , чим порушила його права.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним правочин щодо відчуження ОСОБА_2 через ТОВ «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Поліссервіс» на користь ОСОБА_3 автомобіля «Hyundai Accent», номер кузова НОМЕР_1 , колір бежевий, що укладений без його згоди.

Крім того, у тексті позовної заяви ОСОБА_1 виклав заяву про забезпечення позову у спосіб, визначений частинами першою та сьомою статті 152 Цивільного процесуального кодексу України у редакції до 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України 2004 року), а саме: накласти арешт на автомобіль «Hyundai Accent», номер кузова НОМЕР_1 , колір бежевий, що належить ОСОБА_3 , шляхом заборони його відчуження, застави та вчинення будь-яких інших дій майнового характеру; зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 передати йому автомобіль «Hyundai Accent», номер кузова НОМЕР_1 , колір бежевий та ключі від автомобіля.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2016 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на автомобіль «Hyundai Accent», номер кузова НОМЕР_1 , колір бежевий, що належить ОСОБА_3

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може зробити неможливим або утруднити виконання судового рішення у цій справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним правочин щодо відчуження ОСОБА_2 через ТОВ «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Поліссервіс» на користь ОСОБА_3 автомобіля «Hyundai Accent», номер кузова НОМЕР_1 , колір бежевий, що укладений без згоди ОСОБА_1 Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 автомобіль «Hyundai Accent», номер кузова НОМЕР_1 , колір бежевий та ключі від автомобіля. Роз`яснено, що це рішення є підставою для перереєстрації автомобіля «Hyundai Accent», номер кузова НОМЕР_1 , колір бежевий, на ім`я ОСОБА_1 з видачою відповідного свідоцтва.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль належав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, оскільки був придбаний ними у шлюбі. Своєї згоди на розпорядження цим автомобілем позивач не надавав. Відповідач разом з ОСОБА_3 укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля, діяли недобросовісно, так як усвідомлювали факт порушення прав позивача. Тому оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля підлягає визнанню недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладаючи оспорюваний договірза відсутності згоди позивача на відчуження спільного майна, діяли недобросовісно, є помилковим та не ґрунтується на матеріалах справи.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не встановив усіх обставин, які мають важливе значення для правильного вирішення цього спору; не врахував усіх фактів, що є предметом доказування; не надав належної оцінки наявним у справі доказам.

Заперечень на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 станом на час розгляду справи не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи з Приморського районного суду м. Одеси та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у редакції від 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 липня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси в Книзі реєстрації шлюбів зроблений запис від 19 липня 2008 року № 375.

18 вересня 2012 року подружжя придбало за договором купівлі-продажу № 59 автомобіль Hyundai Accent, номер кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1396 куб. см, колір бежевий.

20 вересня 2012 року здійснена державна реєстрація автомобіля та видано Реєстраційно-екзаменаційним відділенням № 1 при Управлінні державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області ОСОБА_2 свідоцтво серії НОМЕР_2 з відміткою про право користування транспортним засобом ОСОБА_1

17 жовтня 2015 року Відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи № 3 проведено «Перереєстрацію при втраті свідоцтва про реєстрацію» на ім`я ОСОБА_2 та видано нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . При цьому свідоцтво серії НОМЕР_2 не втрачене, а перебуває у ОСОБА_1

18 листопада 2015 року ТОВ «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Поліссервіс» видало довідку-рахунок серії ААЕ № 912156 на ім`я ОСОБА_3 , що йому продано і видано автомобіль «Hyundai Accent», номер кузова НОМЕР_1 , вартістю 25 000,00 грн.

16 грудня 2015 року автомобіль «Hyundai Accent» зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 з видачою нового свідоцтва НОМЕР_4 .

Звертаючись у липні 2016 року до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний транспортний засіб придбаний за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, тому при укладенні договору купівлі-продажу потрібна була його згода, як співвласника майна. Проте такої згоди він не надавав, що в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Нормативно-правове обґрунтування

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У справі, що переглядається, суди обґрунтовано встановили, що спірний автомобіль, набутий відповідачем ОСОБА_2 за час шлюбу з позивачем, є спільною сумісною власністю подружжя.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Отже, відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності ? достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання недійсним правочину щодо відчуження спірного автомобіля, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 рокута дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі, укладаючи оспорюваний правочин за відсутності згоди позивача на відчуження спільного майна, діяли недобросовісно.

Апеляційний суд, в свою чергу, скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, не з`ясував належним чином всіх фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Висновки апеляційного суду про те, що відсутність згоди позивача не може бути підставою для визнання правочину, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним є помилковими та свідчать лише про неправильне тлумачення та застосування цим судом норми статті 65 СК України.

Наведені у оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду обставини про те, що позивач визнав факт відсутності угону спірного транспортного засобу та обговорював з ОСОБА_2 питання його продажу, не підтверджують те, що позивач надав згоду на розпорядження цим майном подружжя.

Висновки апеляційного суду по суті розгляду справи суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд неправильно застосував норму матеріального права та помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним правочину щодо відчуження автомобіля, тому рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню із залишенням усилі рішення суду першої інстанції.

Разом з тим Верховний Суд не погоджується із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог про зобов`язання відповідачів передати спірний автомобіль та ключі до нього позивачу з видачою відповідного свідоцтва, з огляду на таке.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України 2004 року та з урахуванням положень частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд обмежений вимогами диспозитивності цивільно-процесуального судочинства та не може вийти за межі позовних вимог.

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

Натомість, відповідно до частини першої статті 151 ЦПК України 2004 року суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Згідно з частинами першою та другою статті 152 ЦПК України 2004 року позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам; встановленням обов`язку вчинити дії щодо унеможливлення доступу користувачів мережі Інтернет до об`єктів права інтелектуальної власності, правомірність використання (розміщення) яких у мережі Інтернет є предметом спору. У разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві від 15 липня 2016 року (а. с. 3 - 5), посилаючись на положення статті 65 СК України і статті 368 ЦК України, просив визнати недійсним правочин щодо відчуження ОСОБА_2 через ТОВ «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Поліссервіс» на користь ОСОБА_3 автомобіля «Hyundai Accent», номер кузова НОМЕР_1 , колір бежевий, що укладений без його згоди.

Також, посилаючись на положення статті 152 ЦПК України 2004 року, та з метою забезпечення указаних позовних вимог позивач просив: накласти арешт на автомобіль «Hyundai Accent», номер шасі НОМЕР_1 , колір бежевий, що належить ОСОБА_3 , шляхом заборони його відчуження, застави та вчинення будь-яких інших дій майнового характеру; зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 передати йому на зберігання указаний автомобіль та ключі від нього.

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у цій справі в частині зобов`язання відповідачів передати позивачу спірний автомобіль та ключі до нього з видачою відповідного свідоцтва, безпідставно вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 і помилково розцінив вимогиклопотання позивача про забезпечення позову, як самостійні позовні вимоги,чим припустився порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд у порушення вимого статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року на вказане уваги не звернув та скасував рішення суду першої інстанції з інших підстав.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про зобов`язання відповідачів передати спірний автомобіль та ключі до нього позивачу з видачою відповідного свідоцтва підлягають скасуванню, з підстав визначеним статтею 412 ЦПК України.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок Верховного Суду щодо суті касаційної скарги, із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 696,00 грн судового збору за подачу касаційної скарги.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину щодо відчуження ОСОБА_2 автомобіля «Hyundai Accent», номер кузова НОМЕР_1 , колір бежевий, скасувати, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2017 року в цій частині залишити в силі.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року в частині вирішення вимог про зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 передати автомобіль «Hyundai Accent», номер кузова НОМЕР_1 , колір бежевий та ключі від нього ОСОБА_1 скасувати.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Госпрозрахунковий центр авто послуг «Поліссервіс», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу касаційної скарги в розмірі 696,00 грн у рівних частинах (по 232,00 грн з кожного).

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник
С. О. Погрібний

Г. І. Усик