КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року місто Київ.

Справа 373/1754/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11737/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Рубан С.М., Іванченка М.М.

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2019 року (у складі судді Свояка Д.В., повний текст рішення складено 19 червня 2019 року)

в справі за позовом заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу Головного управління Держземагенства у Київській області та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2018 року заступник керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області з позовом та просив визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його.

Та просив суд:

1. Визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 18.09.2013 №КИ/:08:002/00005744 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,3557 га (кадастровий номер :08:022:0027) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

2. Витребувати на користь територіальної громади в особі Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :08:022:0027, площею 1,3557 га, вартістю 35511 гривень 32 копійки.

Посилався на те, що прокурорською перевіркою встановлено, що наказом Головного управління Держземагенства у Київській області від 11.07.2013 № КИ/:02:025/00002491 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, орієнтовним розміром 1,5000 га для ведення особистого селянського господарства, на підставі чого ТОВ «Земельні технології» розробило проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в подальшому наказом ГУ Держземагенства у Київській області від 18.09.2013 №КИ/:08:002/00005744 затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :08:002:0027, площею 1,3557 га, яка розташована на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. На дану земельну ділянку на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності. Відповідно до кадастрового плану (схеми-накладення), виготовленого ТОВ «Землевпорядкування та кадастр», земельна ділянка з кадастровим номером :08:002:0027, площею 1,3557 га, повністю знаходиться в існуючих межах міста Переяслав-Хмельницький.

Вважає, що спірна земельна ділянка є власністю територіальної громади міста, як комунальна власність, оскільки розташована в межах міста, і будь-яких рішень про надання прав на вказану земельну ділянку Переяслав-Хмельницькою міською радою не приймалось. При цьому Переяслав-Хмельницька міська рада не залучалася та не інформувалася під час прийняття ГУ Держземагенства у Київській області рішень про розпоряджання спірною земельною ділянкою. Таким чином, спірний наказ виданий з порушенням ст .ст. 19, 58 Конституції України та ст. ст. 5, 12, 15-1, 83, 118, 122, 186-1 ЗК України.

Спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності протиправно, а тому існують всі підстави для витребування її з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Переяслав-Хмельницької міської ради на підставі ст. ст. 388, 396 ЦК України.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2019 року позов заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу Головного управління Держземагенства у Київській області та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задоволено.

Визнано недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 18.09.2013 №КИ/:08:002/00005744 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,3557 га (кадастровий номер :08:022:0027) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,3557 га, кадастровий номер :08:022:0027.

Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь прокуратури Київської області судові витрати у сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Київської області судові витрати у сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн 00 коп.

19 липня 2019 року не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що земельна ділянка к/н №:08:022:0027 знаходиться за межами міста Переяслав-Хмельницький, у скаржника не було бажання отримувати земельну ділянку у місті, а тому вона не мала жодних підстав на ознайомлення з містобудівною документацією. Адже усі офіційні інформаційні джерела вказували, що дана оспорювана ділянка відноситься до земель Стовп`язької сільської ради.

На момент прийняття ГУ Держземагенства у Київській області розпорядження про передачу у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки , відомості про зміну меж м. Переяслав-Хмельницький не відображались у ДЗК, що неуможливлює віднесення спірної ділянки до земель міста.

Крім цього, генеральний план міста, який міститься у вільному доступі розроблений у 2015 році, в той час як земельна ділянка передана ОСОБА_1 у 2013 році.

Зазначала, що суд першої інстанції зробив висновок, що позовна давність на звернення із позовом не пропущена, та проігнорував, що позивач міг довідатись про порушення своїх прав з 01.03.2014 року, а саме з дня оприлюднення інформації про право власності. Суд у своєму рішенні не навів жодних аргументів , міркувань, які б давали можливість зробити висновок, що міська рада не мала можливості дізнатись про порушення свого права саме з моменту офіційного оприлюднення інформації.

Окрім, цього міська рада з урахуванням наданих законом повноважень мала можливість і була зобов`язана здійснити контроль та виявити порушення у межах встановленого законом строку позовної давності.

Щодо презумції обізнансоті з моменту офіційного оприлюднення ВСУ наголошував у своїх постановах від 12.12.2018 року №910/4266/16, крім того скаржник посилається на правові позиції ВСУ у постанові від 11.07.2018 року № 914/1886/17, постанові від 25.04.2018 №927/704/17, від 17.02.2016 року № 6-2407цс15, від 01.07.2015 року №6-178гс15, від 23.12.2014 року №3-194гс14, від 18.06.2018 №922/3001/17.

Зазначала, що Переяслав-Хмельницька міська рада обізнана з оскаржуваним наказом Головного управління Держземагенства у Київській обл., щонайменше з дати реєстрації права власності на земельну ділянку, а саме із 01.03.2014 року, відповідно до вимог ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України та вищевказаної судової практики, строк позовної давності починає свій перебіг саме з 01.03.2014 року та закінчується 01.03.2017 року. Переяслав-Хмельницька міська рада Київської обл. безпосередньо не зверталася із клопотанням про продовження строку позовної давності, а прокурор позбавлений права заявляти таке клопотання. З даним позовом звернувся позивач лише 18.09.2018 року, тобто через півтора року після спливу трирічного строку позовної давності.Як наслідок, прокурором пропущено строк звернення до сулу, що є обов`язковою, підставою для відмови у задоволенні позову.

Не погодившись з таким рішенням суду, 01.08.2019 року представник ГУ Держгеокадастру у Київській області подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог до Головного управління та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до Головного управління Держгеокадастру у Київській області. Закрити провадження.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення прийнято судом за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В скарзі зазначено про відсутність підстав для представництва інтересів держави у спірному випадку прокурора, таким чином суд прийняв незаконне рішення задовольняючи його позовні вимоги, що суперечить положенням ст. 131-1 Конституції України та нормам ЗУ «Про прокуратуру»

Вказує, що ОСОБА_1 з клопотанням звернулась у відповідності порядку визначеному ст. 118 ЗУ України до ГУ Держземагенства у Київській області про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у властіть для ведення особистого селянського господарства, (площею 1.5 га) , крім того нею було додано графічний матеріал, з місцем розташування бажаної для відведення ділянки. Підстави для відмови були відсутні, а тому ГУ Держземагенства у Київській област керуючись ст. 15-1, 116, 118, 122 ЗК України видало наказ від 11.07.2013 року за №КИ/:02:025/00002491 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою ОСОБА_1 , який був складений ТОВ «Земельні технології». Розгялянувши проект та не виявивши підстав для відмови визначених ч. 6 ст. 186-1 ЗК України , надано висновок про погодження проекту землеустрою від 10.09.2013 № 06-27/406., далі було здійснено реєстрацію. Після чого ОСОБА_1 подала клопотання про затвердження документації із землеустрою. Враховуючи вищезазначені обставини , видано наказ від 18.09.2013 року № КИ/:08:002/00005744, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Таким чином, твердження суду про відсутність повноважень скаржника щодо розпорядження оспорюваною земельною ділянкою не відповідають дійсності, адже ГУ Держземагенства у Київській області діяло правомірно та в межах визначених повноважень, і видаючи оспорювані накази ні чиїх прав, свобод та інтрересів не порушувало.

Крім того, зазначив, що дані про зміну меж міста Переяслав- Хмельницькнй Київської області, зокрема, науково-технічна документація по складанню проекту встановлення зовнішньої межі міста Переяслав- Хмельницький Київської області до Держкомзему не подавались. Інформація про віднесення масиву, де знаходиться оспорювана земельна ділянка, до земель в межах міста Переяслав-Хмельницький Київської області відсутня. Згідно з даними державного земельного кадастру, оспорювана земельна ділянка знаходиться на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області на підставі проекту формування території і встановлення меж Стовп`язької сільської Ради народних депутатів та населених пунктів: Стовп`яги, Гречаники, Кавказ, Веселе та Соснова Переяслав-Хмельницького району Київської області від 1995 року.

Тому Головне управління не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо зміни конфігурації міста Переяслав-Хмельницький з дотриманням процедури визначеної на той час законодавством.

19 серпня 2019 року надійшов відзив від представника Переясла-Хмельницької міської ради Київської області на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив апеляційну скаргу представника залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції- залишити без змін.

Зазначав, що судом першої інстанції було об`єктивно та неупереджено досліджено матеріали справи та прийнято законне та обгрунтоване рішення що ґрунтується на засадах верховенства права. Рішення суду першої інстанції прийняте відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

22 серпня 2019 року прокурор звернувся із відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив суд апеляційну скаргу- залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін. В судовому засіданні апеляційного суду строк для подачі відзиву прокурору був продовжений.

Зазначив, що з доводами апеляційної скарги скаржника не погоджується, адже вона не містить належного обґрунтування порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, чи інших доводів, які б надали підстави дійти висновків про незаконність судового рішення і як наслідок необхідність його зміни чи скасування апеляційним судом.

30 серпня 2019 року надійшов відзив від представника Переясла-Хмельницької міської ради Київської області на апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому вони просили суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Обгрунтовували його тим, що скарга не підлягає задоволенню, адже рішення суду першої інстанції прийняте відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом першої інстанції було об`єктивно та неупереджено досліджено матеріали справи та прийнято законне та обгрунтоване рішення що ґрунтується на засадах верховенства права.

09 вересня 2019 року від прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в якому прокурор просить суд оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Обгрунтовував відзив тим, що апеляційна скарга відповідачем не обґрунтована , та не наведено доводів, які б надавали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, у відзиві заявлено клопотання про поновлення строку, так як ухвалу про відкриття апеляційного провадження отримано 22.08.2019 року, з урахуванням складності апеляційної скарги відзив на апеляційну скаргу підготовлено з пропуском встановленого строку з об`єктивних причи у зв`язку із незначним проміжком часу, встановленим судом, та особливістю організації документообігу місцевої прокуратури. В судовому засідані апеляційного суду 25 вересня 2019 року строк був продовжений.

В судовому засіданні представник ГУ Держгеокадастру доводи скарги підтримала, просила рішення суду скасувати в задоволенні позову відмовити.

Прокурор та представник Переяслав-Хмельнийької міської ради доводи поданих апеляційних скарг не визнали, просили рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_1 , до апеляційного суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, на підставі договору №329 від 16.06.1995 за замовленням Переяслав-Хмельницької міської ради народних депутатів у 1996 році розроблено Київським відділенням Інституту землеустрою Української академії аграрних наук науково-технічну документацію по складанню проекту встановлення зовнішньої межі міста Переяслав-Хмельницький Київської області.

Рішенням Київської обласної ради народних депутатів від 05.08.1997 №93-09-ХХІІ погоджено проект встановлення меж міст обласного підпорядкування, у тому числі Переяслав-Хмельницького загальною площею 3152 га, та висловлено клопотання до Верховної Ради України затвердити зазначені межі, погоджені з відповідними землекористувачами. Відповідно до доданої до цього довідки на період розробки проекту площа міста станом на 1970 рік становила 2555 га, за існуючими межами та перспективи його забудови - 3152 га.

Науково-технічна документація отримала висновок державної землевпорядної експертизи від 25.07.1997 №17-1.

Зазначена Науково-технічна документація містить акт про встановлення на місцевості та погодження меж м. Переяслав-Хмельницький з суміжниками, у тому числі Стовп`язькою сільською радою народних депутатів.

Відповідним рішенням Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області від 26.05.1997 №4-ХІ-ХХІІ, погоджено розроблення проекту встановлення зовнішньої межі м. Переяслав-Хмельницький загальною площею 3152,3 га.

Зазначена Науково-технічна документація погоджена відділом земельних ресурсів та відділом архітектури та містобудування Переяслав-Хмельницької районної ради народних депутатів, а також Стовп`язькою сільською радою народних депутатів.

З картографічного матеріалу, наявного у Науково-технічній документації вбачається, що спірна земельна ділянка перебуває у межах міста Переяслав-Хмельницький.

Постановою Верховної Ради України від 03.03.1998 №145/98-ВР включено в межі міста Переяслав-Хмельницький землі Переяслав-Хмельницького району загальною площею 597,8 га.

Листом від 26.03.1998 №01-14-275 Київське обласне управління земельних ресурсів повідомило, у тому числі виконком Переяслав-Хмельницької міської ради, про прийняття зазначеної постанови ВРУ із проханням укласти договір з Київським відділенням інституту землеустрою і здійснити відведення площ в натурі.

16.11.2000 голови Переяслав-Хмельницької районної ради та райдержадміністрації звернулись до міського голови м. Переяслав-Хмельницький із пропозицією внести зміни в конфігурацію меж міста.

Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області від 17.11.2000 №04-21-ХХІІІ змінено конфігурацію міста, у тому числі прийнято у межі міста землі мікрорайону «Теплічний-2», землі запасу, які згідно з генпланом забудови міста передбачені під індивідуальну житлову забудову, а на даний час використовуються жителями міста під тимчасові сезонні городи та землі під новий міський цвинтар.

Рішенням Переяслав-Хмельницької районної ради Київської області від 08.12.2000 №202-15-ХХІІІ погоджено змінену конфігурацію між Переяслав-Хмельницького району, у тому числі передано у межі міста землі резерву, які згідно з перспективним генпланом забудови міста передбачені під індивідуальну житлову забудову та землі під новий міський цвинтар.

Відповідно до технічного звіту КДП «Київгеоінформатика» від 2000 року (дата надходження документу до Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області 15.01.2004) встановлені межові знаки території м. Переяслав-Хмельницький, загальною площею 3152,8 га., у кількості 200 штук. Акт здачі-прийомки межових знаків підписано 11.09.2000. Відповідно до плану встановлених меж візуально спірна земельна ділянка знаходиться у цих межах. Висновок звіту: роботи по виносу в натурі та закріпленню межі м. Переяслав-Хмельницький Київської області виконані у відповідності з технічним проектом встановлення зовнішньої межі міста і у відповідності з вимогами діючих нормативних документів.

05.07.2013 ОСОБА_1 звернулась до начальника ГУ Держземагенства у Київській області із клопотанням про надання їй у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

11.07.2013 наказом ГУ Держземагенства у Київській області № КИ/:02:025/00002491 надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, розташованих на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

18.09.2013 наказом ГУ Держземагенства у Київській області № КИ/:08:002/00005744 затверджено Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 1,3557 га з кадастровим номером :08:002:0027.

01.03.2014 право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 01.03.2014.

Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області від 29.09.2015 №08-78-VI вирішено розробити детальні плани територій для розміщення житлової забудови в м. Переяслав-Хмельницький.

Рішенням Виконкому Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області від 05.09.2016 №315-17 затверджено детальний план територій для розміщення житлової забудови в м. Переяслав-Хмельницький.

Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області від 20.10.2015 №08-79-VI затверджено містобудівну документацію - Генеральний план м. Переяслав-Хмельницький. Відповідно до проектного плану спірна земельна ділянка підлягала садибній житловій забудові.

13.05.2017 Виконкомом Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області отримано довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №86957562, з якого вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться у приватній власності відповідача ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 01.03.2014.

16.06.2017 Виконком Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області з цього приводу звернувся до Переяслав-Хмельницького відділу Бориспільської місцевої прокуратури.

Відповідно до листа Виконкому Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області від 08.05.2018 №07-18/1094/2-18 Переяслав-Хмельницькій раді стало відомо про формування спірної земельної ділянки та її відчуження орієнтовно в середині 2016 року під час розроблення детального плану території та опрацювання відомостей Публічної кадастрової карти України.

Інші документи щодо листування Виконкому Переяслав-Хмельницької міської ради, прокуратури та ГУ Держгеокадастру у Київській області датовані після 2016 року.

28.08.2018 Бориспільською місцевою прокуратурою Київської області повідомлено Переяслав-Хмельницьку міську раду про встановлення підстав та намірів здійснювати представництво інтересів держави в суді щодо повернення у комунальну власність спірної земельної ділянки.

Задовольняючи позовні вимоги, визначаючи недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 18.09.2013 №КИ/:08:002/00005744 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,3557 га (кадастровий номер :08:022:0027) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та витребовуючи з незаконного володіння ОСОБА_1 цієї ділянки суд встановив, що Головним управлінням Держземагенства у Київській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, було порушено право власності територіальної громади міста Переяслав-Хмельницький, яку представляє Переяслав-Хмельницька міська рада Київської області, та в інтересах якої звернувся до суду прокурор, на земельну ділянку площею 1,3557 га (кадастровий номер :08:022:0027) у зв`язку із її передачею у власність ОСОБА_1 , та це право підлягає захисту. При цьому суд встановив відсутність повноважень у ГУ Держземгеакадастру у Київській області на розпорядження землями м. Переяслав-Хмельницький, також суд встановив, що з часу коли власник довідався про порушення своїх прав строк позовної давності не пропущений.

Дослідивши, наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю . Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Доводи апеляційної скарги ГУ Держгеокадастру з приводу відсутності правових підстав для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 , та правомірного надання останній у власність спірної земельної ділянки, щодо якої в електронному реєстрі, станом на 2013 рік, не містилось інформації про її приналежність до м. Переяслав-Хмельницький, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 1 Протоколу (першого) до Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 318 ЦК України передбачено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 324 ЦК України передбачає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Кожен громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності Українського народу відповідно до закону.

Статтею 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 329 ЦК України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Частини 1, 2 ст. 373 ЦК України передбачає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

У ч. 1 ст. 374 ЦК України зазначено, що суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Статтею 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом

Частинами 1, 2 ст. 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 387 ЦК України передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 3 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Главою 4 ЗК України (1990 року) (ст. ст. 31 - 34) (тут і далі у редакції, чинній станом на зміну меж міста Переяслав-Хмельницький) передбачено порядок вилучення (викупу) земель.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЗК України (1990 року) вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

Статтею 34 ЗК України (1990 року) визначений порядок погодження питань, пов`язаних із вилученням (викупом) земель, який передбачає погодження місця розташування об`єкта, розмір ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території тощо із власниками та землекористувачами, місцевими радами народних депутатів, та обласними радами народних депутатів з подальшим схваленням Верховною Радою України.

Статтею 43 ЗК України (1990 року) передбачено, що права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов`язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства.

Відповідно до ст. 44 ЗК України (1990 року) порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом.

Статтею 63 ЗК України (1990 року) визначено, що до земель міста належать усі землі в межах міста. Землі міста перебувають у віданні міської Ради народних депутатів.

Межа міста - зовнішня межа земель міста, що відокремлює їх від земель іншого призначення і визначається проектом планіровки та забудови міста або техніко-економічним обгрунтуванням розвитку міста.

Межа міста встановлюється і змінюється в порядку, що визначається Верховною Радою України.

Включення земельних ділянок до межі міста не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викуп) відповідно до статті 31 цього Кодексу.

Використання земель міста здійснюється відповідно до проектів планування та забудови міста і планів земельно-господарського устрою.

Пунктами «а», «б», ст. 12 ЗК України (тут і далі в редакції, яка була чинною на час видання оскаржуваного наказу) передбачено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на міст належить, крім іншого: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу .

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.04.2010 № 10-рп/2010 положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень.

Пунктом «є-1» ч. 1 ст. 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Землі України за основним цільовим призначенням, відповідно до статті 19 ЗК України, поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель відповідно до п. п. «а», «в» ч. 1 ст. 21 ЗК України, є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Відповідно до положень ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Статтею 39 ЗК України передбачено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Частинами 1, 2, 3 ст. 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 ЗК України визначено, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (у редакції, станом на прийняття оскаржуваного наказу) передбачено, що ведення Державного земельного кадастру здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру. Державний земельний кадастр ведеться на електронних та паперових носіях. У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону визначено, що, у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень.

Відповідно до п. п. 4 - 6 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.1993 № 15 (у редакції, чинній станом на зміну меж міста Переяслав-Хмельницький), Державний земельний кадастр ведеться Держкомземом, Комітетом по земельних ресурсах і земельній реформі Республіки Крим, управліннями земельних ресурсів обласних, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, відділами земельних ресурсів районних державних адміністрацій, виконавчими комітетами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів.

Держкомзем забезпечує постійне вивчення потреби в земельно-кадастровій інформації.

Ведення державного земельного кадастру забезпечується проведенням топографо-геодезичних, картографічних робіт, ґрунтових, геоботанічних, радіологічних, лісотипологічних, містобудівних та інших обстежень і розвідувань, реєстрацією права власності на землю, права користування землею і договорів на оренду землі, обліком кількості та якості земель, бонітуванням ґрунтів, зонуванням територій населених пунктів та економічною оцінкою земель. Оперативність і точність даних земельного кадастру забезпечується використанням аерокосмічних зйомок та застосуванням методів дистанційного зондування земної поверхні.

Документація державного земельного кадастру ведеться по територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областей, Республіки Крим і України в цілому з урахуванням природно-сільськогосподарського і лісогосподарського районувань та функціонального зонування територій населених пунктів.

До земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому. Земельно-кадастрова документація включає книги реєстрації державних актів на право колективної, приватної власності на землю, право постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Земельно-кадастрова документація ведеться згідно з інструкцією ведення державного земельного кадастру, затверджуваною Держкомземом.

Відповідно до розділу І «Загальні положення» Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05.11.1998 №377 (у редакції, чинній станом на зміну меж міста Переяслав-Хмельницький), у звітах вказують площі земель, що перебувають у власності, постійному і тимчасовому користуванні юридичних та фізичних осіб, за винятком тих площ земель, які надані в тимчасове користування іншим власникам землі і землекористувачам із земель, що перебувають у власності або в постійному користуванні цих юридичних і фізичних осіб.

У звітах вказують площі земель і розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності в межах територій, які входять до адміністративно-територіальних одиниць, у тому числі окремо - в межах населених унктів, зрошувані та осушені землі, розподіл земель за формами власності.

Таким чином, встановивши, що спірна земельна ділянка до 2013 року була передана до комунальної власності Переяслав-Хмельницької Ради, а також в 2000 році земельна ділянка була відведена в натурі зі встановленням межевих знаків на місцевості з приводу розширення території міста з перспективою його подальшої розбудови, суд дійшов вірного висновку про порушення прав громади м. Переяслав-Хмельницький, передачею у приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, та наявності правових підстав для її витребування.

При цьому , відсутність на електронних носіях інформації, про те, що спірна земельна ділянка перебуває в межах міста, правового значення не має, так як на паперових носіях містилось достатньо інформації, яка давала можливість встановити віднесення спірної земельної ділянки до території міста.

Доводи ГУ та ОСОБА_1 про відсутність у прокурора права на звернення, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1).

Відповідно до ч. 3 цієї статті прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Пунктами 1, 4 ч. 6 цієї статті передбачено, що під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); брати участь у розгляді справи.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначений законом.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те. шо інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій. програм, спрямованих на захист суверенітету, територіатьної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як націонаїьного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. З мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересашї господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні фу нкції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

Аналіз ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту , але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 10.07.2018 у справі №812/1689/16.

Позовні вимоги прокурора у даній справі ґрунтуються на виявлених фактах порушення вимог ст.ст. 14,19,58,131-1 Конституції України, ст.ст. 5,12, 15-1,83, 118, 122, 152, 155, 186-1 ЗК України, ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», а саме незаконне відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_1 , що порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням і охороною земель та ефективного використання земельних ресурсів. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності передач: земельної ділянки житлової та громадської забудови комунальної форми власності, яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства

З дослідженої судом копії наказу, вбачається що ГУ Держземагенства у Київській області від 11.07.2013 № КИ/:02:025/00002491 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, розташованих на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області;наказу ГУ Держземагенства у Київській області від 18.09.2013 № КИ/:08:002/00005744 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким затверджено Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Внаслідок прийняття спірного наказу ГУ Держземагентства у Київській області порушено інтереси держави у сфері земельних відносин, застосовано невірний механізм надання та одержання у власність земельної ділянки, не дотримано законодавчі засади надання земельних ділянок.

В позовній заяві прокуро достатньо обгрунтував, чому він звертається з позовом в інтересах держави, а суд правомірно врахував, що у приватну власність незаконно була передана Земля, яка мала бути використана для подальшої розбудови міста, а тому зачіпаються інтереси не лише певної громади, а й державні інтереси в цілому, оскільки держава регулює ці питання та зобов`язана забезпечувати правовий порядок, щодо обігу землі.

Доводи поданих апеляційних скарг, щодо недоведеності належності спірної земельної ділянки до земель міста, а також немождивості встановленя цієї обставини відповідачами, станом на час розпорядження спірною ділянкою, колегія не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27.09.2017 у справі №6-2686цс16, межі населеного пункту встановлюються, змінюються відповідними компетентними органами у відповідності до положень земельного законодавства та законодавства про містобудівну діяльність, яке діяло на час утворення населеного пункту або зміни його меж.

Межі населеного пункту вважаються встановленими, а органи місцевого самоврядування набувають права розпоряджатися земельними ділянками, які відповідно до розроблених проектів щодо встановлення меж відповідної сільської, селищної, міської ради включаються до їх територій, після встановлення (винесення) меж території населеного пункту в натуру (на місцевість), закріплення меж території межовими знаками та внесення відомостей про земельну ділянку до державного земельного кадастру, якщомежі населеного пункті не були встановлені/змінені у іншому порядку передбаченому законодавством, яке діяло на час утворення населеного пункту його розбудови та/або зміни меж.

Відповідно до вимог п.п. 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» до 2015 року облік кількості та якості земель здійснюється на підставі державної статистичної звітності в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Копії звітів з кількісного обліку земель передаються на безоплатній основі відповідним сільським, селищним та міським радам.

Відповідно висновку експертів за результатами проведення комплексної земельно-технічної експертизи, оціночно-земельної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 28.01.2019 №5 932/18-41/2230-2234/19-41, згідно із координатами поворотних точок (кутів) меж міста Переяслав-Хмельницький Київської області, визначених при розробленні науково-технічної документації по складанню проекту встановлення зовнішньої межі міста, спірна земельна ділянка повністю розташована у межах міста, але згідно із відомостями Державного земельного кадастру - розташована за межами міста.

Крім того в суді першої інстанції, експертом у судовому засіданні надано роз`яснення свого висновку, відповідно до яких при вирішенні питання про передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_1 фахівці ГУ Держземресурсів у Київській області повинні були мати інформацію про те, що межі міста Переяслав-Хмельницький визначено, оскільки це відображено у державній статистичній звітності (форма «6ЗЕМ») . При цьому, зважаючи на те, що спірна земельна ділянка у публічній кадастровій карті безпосередньо наближена до міста, це питання мало бути перевірено на підставі паперових документів, так як вони мають пріоритет над електронними носіями. Чому у проектній документації на спірну земельну ділянку використано «старе» викопіювання, не може пояснити. З досліджених документів вбачається, що документація 2000 року про визначення меж міста перебувала у віданні органів земельних ресурсів, але яких - не знає.

Межі міста було встановлено у визначеному на той час порядку, винесено в натурі та закріплено, тобто проектна документація була реалізована та становила земельну-кадастрову документацію, яка підтверджувала відповідні права на землю міста Переяслав-Хмельницький її територіальної громади, членом якої ОСОБА_1 не є.

У зв`язку із цим, суд вірно встановив, що спірна земельна ділянка перебувала у межах міста Переяслав-Хмельницький.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Доводи ОСОБА_1 про пропуск строку позовної давності, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оцінюючи питання застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачами не доведено пропуск позивачем строку позовної давності - три роки від дня, коли Переяслав-Хмельницька міська рада Київської області довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Посилання ОСОБА_1 , як на підставу пропуску позивачем строку позовної давності, на те, що до цих правовідносин підлягає застосуванню презумпція особи знати про стан своїх майнових прав, суд вірно не взяв до уваги, з огляду на те, що з досліджених судом доказів, вбачається, що інформацію про обставини вибуття з володіння Переяслав-Хмельницької міської ради спірної земельної ділянки та відомості про особу, яка порушила їх права, нею було отримано лише орієнтовно в середині 2016 року під час розроблення детального плану території та опрацювання відомостей Публічної кадастрової карти України.

З огляду на те, що видимих дій на спірній земельній ділянці не здійснювалось, у тому числі сільськогосподарських робіт, будівництва, звернень з боку відповідачів чи інших осіб щодо статусу ділянки до позивача не надходило, позивач не мав можливості дізнатись про порушення його прав без залучення відповідних фахівців та опрацювання відповідної земельної документації.

При цьому, про порушення прав позивач дізнався приблизно через два роки після реєстрації спірної земельної ділянки після опрацювання відомостей Публічної кадастрової карти України, що дає підстави для висновку, що позивачем вживались заходи щодо контролю за належною територіальній громаді землею у досить нетривалий проміжок часу.

Оскільки позивач дізнався про порушення його права в середині 2016 року та не міг про це дізнатись раніше, трирічний строк позовної давності мав спливати не раніше середини 2019 року (орієнтовно 01.07.2019). Позов поданий прокурором до суду 19.09.2018, що дає підстави для висновку про дотримання зазначеного строку.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

З такими висновками суд апеляційної інстанції погоджується, та зазначає, що доказів на спростування вказаних обставин відповідач суду не надала, тому посилання на те, що орган, в інтересах якого подано позов міг дізнатися про порушення його прав з часу реєстрації ОСОБА_1 свого права власності є лише недоведеним припущенням, з огляду на те, що позивач мав законні сподівання, що ні хто не розпорядиться комунальною власністю міста, без згоди громади. У відповідної Ради відсутній вільний доступ до реєстрів права власності, та і передумов для того, щоб звертатись з відповідними запитами раніше у позивача не було, з огляду на те, що земельна ділянка не використовувалась відповідачем, оскільки суду доказів на протилежне відповаідач не подала.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що строк звернення до суду з даними вимогами позивачем не пропущений.

Доводи ОСОБА_1 з приводу того, що внаслідок витребування в неї землі, має місце втручання в її право на мирне володіння майном, колегія суддів не приймає з огляду на те, що суд вірно співставив право відповідача, яка у власність отримала землю для сільськогосподарських цілей з правами членів громади міста, які мають право на його розбудову та використання землі для будівництва житлових будинків з подальшим забезпеченням права на житло значно більшої кількості громадян. При цьому суд виходить з того, що оскільки земля була відведена в натурі, проявивши достатню обачність, за межовими знаками відповідач мала можливість встановити, що їй відводиться земля, яка входить до території міста Переяслав-Хмельницький та може знаходитись в межах забудови.

При цьому та обставина, що відповідач є добросовісним набувачем правового значення мати не буде з огляду на те, що:

Частинами 1, 3 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

З досліджених судом доказів достовірно встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :08:002:0027 вибула з комунальної власності протиправно, без волі позивача, а тому наявні правові підстави для витребування спірного майна з незаконного володіння (власності) від набувача ОСОБА_1 на користь Переяслав-Хмельницької міської ради на підставі ст. ст. 388, 396 Цивільного кодексу України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для даної справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи, те що апеляційніскаргизалишаютьсябез задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції.

Судовий збір за подання апеляційнихскарг слід покласти на особи, які їх подали. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.

Головуючий:

Судді: