ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 615/855/18-ц

провадження № 22ц/818/1624/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство (Акціонерне товариство) Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Валківського районного суду Харківської області від 28 листопада 2018 року в складі судді Товстолужського О.В.

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20 лютого 2008 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначив, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Вказав, що банк свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, однак відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 17 травня 2018 року має заборгованість перед банком в розмірі 27 748,48 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2023,79 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 16 741,35 грн., заборгованості за пенею та комісією - 7185,79 грн., а також штрафів відповідно до пункту 8.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1297,55 грн. - штраф (процентна складова).

Зазначив, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав банку.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 лютого 2008 року у розмірі 27 748,48 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2023,79 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 16 741,35 грн., заборгованості за пенею та комісією - 7185,79 грн., а також штрафів відповідно до пункту 8.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1297,55 грн. - штраф (процентна складова) та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 28 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що згідно розрахунку заборгованості відповідачем 06 жовтня 2015 року виконано платіж у розмірі 367,44 грн., що свідчить про переривання перебігу строку позовної давності; що банк має право списувати кошти з рахунків клієнта у рахунок погашення заборгованості, і вказані платежі відповідачем не оскаржувались; що відповідачем добровільно укладено кредитний договір, не спростовано розрахунок заборгованості; що у разі незгоди з розрахунком банку суд повинен був навести власний розрахунок.

07 лютого 2019 року до суду апеляційної інстанції банк надав пояснення, в яких підтвердив свою незгоду з рішенням суду та вказав, що дія кредитної картки закінчилась у липні 2010 року.

20 лютого 2019 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому зазначила, що переривання строку позовної давності не було, оскільки 06 жовтня 2015 року банком самостійно без її згоди проведено банківську операцію шляхом списання суми в розмірі 367, 44 грн. із суми комісії та пені з накопичувальним підсумком з перерахуванням цієї суми в графу погашення боргу. Оскільки цю операцію банком проведено автоматично, вважала, що її проведено для штучного переривання строку позовної давності.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, який необхідно відраховувати від дати останнього платежу, вчиненого відповідачем на погашення заборгованості за кредитом, та застосувати наслідки його спливу до всіх заявлених позовних вимог.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», який складається з заяви-анкети позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

20 лютого 2008 року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

На підставі договору від 20 лютого 2008 року ОСОБА_2 відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 SANDN9161 зі строком дії до липня 2010 року.

Згідно довідки про стандартні умови кредитування Приватбанку на орієнтовну сукупну вартість кредиту, оформленого за технологією «Швидка готівка», що підписана ОСОБА_2, вона проінформована банком про умови надання кредиту, процентну ставку, комісію та порядок його погашення.

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Будь - яких заперечень або зауважень від ОСОБА_2. заява не містить.

Відповідно до пункту 6.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник взяв на себе зобов'язання погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 грн. + 5 % від суми позову.

Відповідно до пункту 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по сплаті кредиту здійснено 06 жовтня 2015 року банком автоматично шляхом списання із суми комісії та пені з накопичувальним підсумком з перерахуванням цієї суми в графу погашення боргу без згоди ОСОБА_2

В той же час пунктом 3.1.1. Правил користування платіжною карткою передбачено, що картка дійсна до останнього календарного дня місяця, зазначеного на лицевій стороні картки.

Матеріали справи свідчать про те, що останній календарний день місяця, зазначеного на лицевій стороні картки є останній день липня 2010 року. Кредитна картка більше не перевипускалася, тому строк позовної давності рахується з 01 серпня 2010 року.

Взяті на себе зобов`язання за договором № б/н від 20 лютого 2008 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_2 кредитні ресурси.

У порушення зазначених умов договору ОСОБА_2 зобов`язання за договором № б/н від 20 лютого 2008 року належним чином не виконала.

Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 20 лютого 2008 року вбачається, що ОСОБА_2 станом на 17 травня 2018 року має заборгованість перед банком в розмірі 27 748,48 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 2023,79 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 16 741,35 грн., заборгованості за пенею та комісією - 7185,79 грн., а також штрафів відповідно до пункту 8.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1797,55 грн. - штраф (процентна складова)., яку ОСОБА_2 на теперішній час не сплачено.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно з положеннями статтей 634, 638 ЦК України, відповідач, підписавши анкету-заяву, прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві.

Тобто, в даному випадку, зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах і Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі.

Укладення кредитного договору таким шляхом чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії для набуття, припинення або зміни цивільних прав та обов'язків, що за змістом частини 1 статті 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього договору, складовими якого виступають заяви, Умови, Правила та Тарифи, з якими позичальник ознайомлена, про що свідчить підпис в заяві.

Посилання ОСОБА_2 в своїй позовній заяві на те, що у неї картку викрадено на початку 2013 року, і з того часу вона нею не користувалась та вважала, що заборгованість відсутня, судова колегія сприймає критично, оскільки належних доказів втрати картки відповідачем не надано.

З висновку від 15 травня 2015 року, затвердженого начальником Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області вбачається, що 17 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області із заявою, в якій зазначила, що 17 квітна 2015 року невідомі особи з салону автомобіля викрали в неї сумку з речами та документами, серед яких були: паспорт громадянки України та ідентифікаційний код на ім'я ОСОБА_2 Проте, щодо кредитної картки в цьому висновку не зазначено (а. с. 100).

Згідно частини 16 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Відповідно до пункту 6.11 та пункту 6.12 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт зобов'язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІН-коду, або отримання звістки про їх незаконне використання. В триденний термін після усної заяви про втрату картки, ПІН-коду надати письмову заяву до банку, яка повинна містити докладний виклад обставин втрати картки, ПІН-коду або відомості щодо їх незаконного використання, дату та час заяви клієнта.

Однак, доказів щодо викрадення картки відповідача у 2013 році та повідомлення банку про зазначені обставини матеріали справи не містять.

Таким чином, ОСОБА_2 має перед банком заборгованість за кредитним договором.

Проте, 12 вересня 2018 року від ОСОБА_2 до суду першої інстанції надійшла заява про застосування строків загальної та спеціальної позовної давності. Крім того, відповідач просила застосувати строки позовної давності у відзиві на позов та у запереченні та відповідь на відзив, поданому 19 листопада 2018 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Такий підхід відповідає правовій позиції, яка сформульована Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року (справа за № 477/841/16-ц) та від 03 жовтня 2018 року (справа № 233/2056/17).

Матеріали справи свідчать про те, що строк дії кредитної картки закінчився у липні 2010 року, разом з чим закінчився і строк кредитування, тому строк позовної давності необхідно рахувати з 01 серпня 2010 року, а банк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав, та законних інтересів 05 червня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Із заявами про застосування строків позовної давності ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції у вересні та листопаді 2018 року.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що оскільки банком пропущено строк позовної давності, за наявності заяви про його застосування, поданої до суду першої інстанції, банку в задоволенні позову необхідно відмовити.

При цьому, судова колегія звертає увагу суду на те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), тому посилання суду в мотивувальній частині рішення на застосування строку позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків та інших платежів, нарахованих за кредитним договором після спливу строку кредитування, є зайвим.

Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Отже, після закінчення строку дії картки та, відповідно, спливу строку кредитування, а саме з 01 серпня 2010 року, банк не мав права нараховувати проценти та інші платежі за кредитним договором, такі вимоги є необґрунтованими та до них не застосовується строк позовної давності.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок викладено у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18, від 04 липня 2018 року, справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Посилання банку щодо переривання перебігу строку позовної давності у 2015 році є безпідставними, оскільки з урахуванням строку дії картки до останнього дня липня 2010 року, позовна давність у 2015 році вже спливла, і до спірних правовідносин не могли застосовуватися правила щодо її переривання.

Крім того, як вбачається з виписки по рахунку відповідача, 06 жовтня 2015 року відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості у розмірі 367,44 грн., тобто відповідач не мала волевиявлення щодо погашення боргу, отже такі дії не могли б вважатися такими, що переривають перебіг позовної давності. Зазначений правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року справа № 6-2891цс16.

Таким чином, враховуючи, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності та не мав права нараховувати проценти, інші платежі за договором після спливу строку кредитування, позов підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 28 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І.Колтунова

Повний текст постанови складено 26 лютого 2019 року.