Провадження №22-ц/812/1485/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 жовтня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.

за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивачів - адвоката Давидової О.Ю., відповідача ОСОБА_2 , його представника - адвоката Дубровного М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/5478/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Бобрової Ірини Вячеславівни в приміщенні цього суду 18 червня 2019 року, повний текст якого складений 27 червня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої смертю,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2018 р. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої смертю.

Позов мотивований тим, що 30 березня 2017 р. близько 22:30 ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки TOYOTA LEXUS GS300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. За даним фактом 31 березня 2017 р. розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, ч.2 ст.286 КК України, яке було закрито постановою прокуратури Миколаївської області за відсутністю в діянні відповідача складу кримінального правопорушення. Наразі скарга на зазначену вище постанову перебуває в провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва. Відповідач жодним чином не компенсував витрати на поховання.

Посилаючись на викладене, з урахуванням клопотання позивачів від 21 лютого 2019 р. про збільшення позовних вимог та нової редакції позовної заяви, позивачі остаточно просили стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 68046 грн., яка складається з витрат на поховання ОСОБА_4 , встановлення намогильного пам`ятника, моральну шкоду в розмірі 100000 грн. та судові витрати (вартість професійної правничої допомоги) в розмірі 3500 грн.

27 листопада 2018 р. відповідач надав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі.

Відзив обґрунтований тим, що постановою слідчого ОВС СВ прокуратури Миколаївської області від 27 червня 2018 р. закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вважає, що розмір моральної та матеріальної шкоди необґрунтований та не підтверджений належними доказами, витрати на поминальні обіди не відносяться до майнової шкоди у вигляді витрат на поховання, розмір моральної шкоди жодним чином не доведений. Зауважив, що наїзд на ОСОБА_4 був здійсненний, коли останній перебував під дією опіоїдів, димедролу та етилового спирту та через його грубу необережність. Крім того, просив стягнути з позивачів на свою користь витрати на правову допомогу.

12 квітня 2019 р. до канцелярії суду надійшли додаткові пояснення відповідача, в яких він зазначив, що надані позивачами докази не підтверджують факт спорудження надгробного пам`ятника на могилі ОСОБА_4 . В той же день відповідачем було подано клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (далі - ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП»), в якій була застрахована цивільна відповідальність відповідача як володільця транспортного засобу на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди згідно із полісом АІ/93998139 від 12 квітня 2016 року.

Позивачі у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно належним чином, надали до суду заяву, в якій просили розглянути справу за своєї відсутності та за відсутності їх представника, збільшені позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за своєї відсутності та за відсутності свого представника.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2019 р. позовні вимоги задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 68 046 грн., 100 000 грн. моральної шкоди та 3 500 грн. судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачами доведені витрати на облаштування місця поховання ОСОБА_4 в розмірі 80 864 грн., що підтверджується наданими позивачами квитанціями та накладними, а також спричинення ОСОБА_3 моральної шкоди смертю сина в розмірі 100 000 грн.

20 червня 2018 р. ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» позивачам було виплачено страхове відшкодування в розмірі 12 818 грн. 70 коп.

Таким чином, невідшкодованою залишилась матеріальна шкода в розмірі 68 046 грн., яка як і компенсація моральної шкоди підлягає стягненню саме з ОСОБА_2 на підставі положень статей 1166, 1167, 1187 ЦК України.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 серпня 2019 року вирішено питання про розподіл судових витрат: стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 2 268 грн. 40 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом в порушення положень статей 979, 980 ЦК України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не взято до уваги, що саме страховик, яким є ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» у якого була застрахована цивільно-правова відповідальність, має в межах 38 400 грн. нести відповідальність за спричинену смертю потерпілого шкоду. Відповідач звертає увагу, що позивачам страховою компанією було здійснено відшкодування в розмірі 12 818 грн. 70 коп. та відмовлено у стягненні витрат на поминальні обіди та спорудження намогильної споруди. З вимогою про відшкодування моральної шкоди позивачі до страхової компанії не зверталися і клопотання про залучення її співвідповідачем не заявляли. Оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача ( ОСОБА_2 ), таке є самостійною підставою для відмови у позові. Витрати на поминальні обіди з урахуванням положень Закону України «Про поховання та похоронну справу» не є витратами на поховання, а тому не підлягають стягненню. Заявивши вимоги про відшкодування витрат на спорудження надмогильного пам`ятника, позивачі вводять суд в оману, оскільки станом на 05 квітня 2019 року згідно відповіді на адвокатський запит КП ММР «Миколаївська ритуальна служба» на могилі ОСОБА_4 намогильна споруда відсутня. Позивачами не обґрунтовано розмір моральної шкоди, не надано доказів на його підтвердження. Також недоведеними є вимоги про стягнення 3 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

У запереченні на апеляційну скаргу представник позивачів просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції, зокрема про те, що саме на відповідача як заподіювача шкоди покладається обов`язок з відшкодування майнової шкоди (за виключенням сплаченого страхового відшкодування) та моральної шкоди, завданої внаслідок смерті ОСОБА_4 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, його представника, позивача ОСОБА_1 , представника позивачів, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 30 березня 2017 р. близько 22 год.30 хв. на проїжджій частині пр. Богоявленський в м. Миколаєві в районі вул. Старофортечна автомобіль марки TOYOTA LEXUS GS300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , від чого останній помер.

31 березня 2017 р . зазначений вище факт дорожньо-транспортної пригоди внесений до ЄРДР за №0000081 з кваліфікацією за ч. 2 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого ОВС СВ прокуратури Миколаївської області Алесіна О.В. від 27 червня 2018 р. закрито кримінальне провадження №0000081 у зв`язку з відсутністю в діях відповідача складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. На день вирішення справи апеляційним судом вказана постанова не скасована.

Відповідальність водія транспортного засобу марки TOYOTA LEXUS GS300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» (поліс № АІ/9398139 від 12 квітня 2016 р.).

Позивач ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 - його рідна сестра.

Звертаючись з позовом, позивачі посилалися на те, що на проведення поховання ОСОБА_4 та облаштування намогильного пам`ятника вони понесли витрати в розмірі 80864 грн., 20 квітня 2018 р. ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» їм було виплачено страхове відшкодування в розмірі 12818,70 грн., а тому решту витрат - 68 046 грн. та 100 000 грн. моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 , вони просили стягнути безпосередньо з відповідача як заподіювача шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Суд, задовольнивши позов, погодився з такими вимогами позивачів.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону, які регулюють спірні правовідносини.

В силу статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно із частинами 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В силу частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Вказаними нормами закону встановлені загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Для встановлення обставин, чи є підстави для настання відповідальності за спричинення майнової та моральної шкоди необхідні: наявність шкоди, протиправне діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди.

Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України).

Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Частинами 1- 3 статті 1193 УК України передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Як роз`яснено в пунктах 4, 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина 2 статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 статті 1187 ЦК, пункт 1 частини 2 статті 1167 ЦК України). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини 1 статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (частина 2 статті 1167 ЦК України).

Зі змісту постанови слідчого прокуратури від 27 червня 2018 року про закриття кримінального провадження за №0000081 вбачається, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 30 березня 2017 року і яка призвела до смерті ОСОБА_4 , сталася через порушення пішоходом ОСОБА_4 правил дорожнього руху, внаслідок чого відбувся наїзд автомобілем на нього.

Відповідно до частини 1 статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Відповідно до статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

В силу вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 2 статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частини 1 статті 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини 2 статті 76 ЦПК України).

Докази у цивільному процесі мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частини 1 статті 77 ЦПК України).

Факт заподіяння смерті ОСОБА_4 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яким керував ОСОБА_2 , підтверджується вказаною вище постановою слідчого прокуратури. Також ці обставини не заперечуються відповідачем в апеляційній скарзі.

За такого колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою, яка сталася 31 березня 2017 року, та смертю ОСОБА_4 , а також заподіяння позивачам шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого.

Щодо встановлення розміру такої шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Враховуючи положення статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно статті 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого; забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих; надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Статтею 2 даного Закону визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Відповідно до свідоцтва про поховання, виданого Комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Миколаївська ритуальна служба» № 17105 ОСОБА_4 . похований на Новому Корабельному кладовищі, ділянка № 3 місце № 1с.н (а.с. 32-33). Згідно довідки № 279 від 16 вересня 2019 р., виданої директором Комунального підприємством Миколаївської міської ради «Миколаївська ритуальна служба», на могилі ОСОБА_4 встановлена намогильна споруда.

Відповідно до наданих позивачами доказів - договору-замовлення № 171 від 05 квітня 2017 р. (а.с. 35), рахунків-замовлень (а.с. 35, 37), товарних чеків, квитанцій (а.с. 37-39) на комплекс заходів та обрядових дій, які здійснювалися з моменту смерті ОСОБА_4 до поміщення труни з тілом у могилу витрачено 12 818 грн. 70 коп.

Між тим, з аналізу наведених положень закону слідує, що витрати на поминальні обрядові обіди, вартість яких становить 7 801 грн. 30 коп. (а. с. 114-115), не входять до витрат на поховання, а тому не підлягають відшкодуванню особою, внаслідок дій якої настала смерть ОСОБА_4 . За такого висновок суду щодо відшкодування витрат на поминальні обіди є помилковим.

Витрати на встановлення надгробного комплексу на могилі ОСОБА_4 становлять 60 244 грн., що підтверджується копіями актів надання послуг від 16 листопада 2018 р., 18 лютого 2019 р., складеними ОСОБА_5 (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), копіями товарних чеків № 1601, 16021802, 1803.

Вказаними доказами, а також довідкою № 279 від 16 вересня 2019 р., виданою директором Комунального підприємством Миколаївської міської ради «Миколаївська ритуальна служба», спростовується аргументи апеляційної скарги про відсутність встановленого намогильного пам`ятника на могилі ОСОБА_4 .

Однак, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність включення до витрат на встановлення намогильного пам`ятника вартості матеріалів, виготовлення та встановлення гранітного столу та гранітної лави (7 700 грн.), оскільки ці об`єкти не можна віднести до ритуальних, а також таких, що вшановують пам`ять померлого. Тому доведеними витратами на встановлення намогильного пам`ятника ОСОБА_4 є сума в розмірі 52 544 грн.

За такого розмір майнової шкоди, завданої позивачу ОСОБА_1 похованням брата та облаштуванням могили, становить 65 362 грн. 70 коп. ( 52 544 грн. + 12818 70 коп.).

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 ст. 23 ЦК України).

В п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач ОСОБА_3 обґрунтовувала заподіяну їй моральну шкоду негативними переживанням, душевними стражданнями, пов`язаними зі смертю сина, його втратою.

За такого, суд вірно дійшов висновку, що смертю близької людини, сина, яким був ОСОБА_4 для ОСОБА_3 останній заподіяні значні душевні страждання.

Щодо розміру відшкодування, то суд правильно визначив її у 100 000 грн., що відповідає крім глибини моральних страждань матері, їх тривалості, непоправності втрати, а також обставинам, за яких настала смерть потерпілого: відсутність умислу відповідача на спричинення шкоди та той факт, що у настанні смерті була і необережна вина самого потерпілого.

Між тим, судом при вирішенні спору неповно встановлено характер спірних правовідносин, коло учасників цих правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню.

Так, разом із покладанням на винну особу обов`язку з відшкодування шкоди (статті 1166, 1187 ЦК України) правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (статті 979 ЦК України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина 1 статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (ст. 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Як передбачено пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (пункт 27.1 статті 27 Закону № 1961-IV).

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до пункту 27.4 статті 27 Закону у разі настання страхового випадку страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону Закон № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.2. зазначеної статті передбачено, що до заяви додається також певний перелік документів, що підтверджують право на отримання страхового відшкодування.

Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (пункт 34.1 статті 34 Закону № 1961-IV).

Як вбачається з наданого відповідачем в суді першої інстанції копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ /9398139 від 12 квітня 2016 року, цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки TOYOTA LEXUS GS300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на день дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настала смерть ОСОБА_4 , була застрахована ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП». Строк дії полісу визначено до 11 квітня 2017 року, страхова сума (ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, майну) не зазначена, франшиза дорівнює 0%. (а.с.133).

За такого, дорожньо-транспортна пригода, що сталася 30 березня 2017 року за участю застрахованого транспортного засобу марки TOYOTA LEXUS GS300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є страховим випадком.

Учасники справи згідно з наведеними доказами мають декілька зобов`язань: деліктне зобов`язання між потерпілим та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов`язання між відповідачем і страховиком (ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП») за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» із заявою про настання події щодо сплати страхового відшкодування у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 - витрат на поховання ОСОБА_4 в розмірі 20 620 грн. 95 коп. (а.с. 28-29).

Згідно відповіді ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» від 20 червня 2018 р. страховик повідомив про виплату ОСОБА_1 12 818 грн. 70 коп. витрат на поховання брата та відмовив у виплаті витрат на поминальні обіди (а.с. 26).

Як визначено у частині 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц викладені наступні правові висновки.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (Закону № 1961-IV).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

З огляду на вказане колегія суддів, приходить до висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування як майнової, так і моральної шкоди в розмірах страхового відшкодування, яке має здійснити страхова компанія, а тому погоджується в цій частині з доводами відповідача, який заперечував проти стягнення з нього майнової шкоди, оскільки саме на страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування, покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування.

Відтак, саме страховик в межах 38 400 грн. (12 x 3200 грн.), де 3 200 грн. - розмір мінімальної заробітної плати на 30 березня 2017 року (стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік») зобов`язаний відшкодовувати позивачу ОСОБА_3 моральну шкоду, а позивачу ОСОБА_1 - в такому ж розмірі витрати на поховання брата та на спорудження намогильного пам`ятника.

Так, згідно з статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Разом з тим, відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ст. 48 ЦПК України).

Позивач - особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес.

Відповідач - особа, котра за заявою позивача притягується до відповідальності за порушення чи оспорення права або охоронюваних законом інтересу позивача і безпосередньо на чиї права та інтереси може вплинути вирішення спору.

Отже, сторонами у цивільному процесі є юридично заінтересовані особи (фізичні або юридичні), матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду і вирішення в цивільному судочинстві.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

Як убачається із матеріалів справи, позивачі клопотання про залучення співвідповідача - ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» в суді першої інстанції не заявляли.

Вирішуючи спір, суд не дав належної оцінки наявності укладеного між ОСОБА_2 та ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 12 квітня 2016 року, за яким була застрахована цивільна відповідальність водія транспортного засобу марки TOYOTA LEXUS GS300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , залишив поза увагою вказані обставини та вимоги закону, не визначився в повній мірі з характером спірних правовідносин та складом їх учасників і, як наслідок, в порушення вимог пункту 3 частини 5 статті 12, частини 2 статті 51 ЦПК України не роз`яснив позивачам їхні права щодо пред`явлення позовних вимог до належного кола відповідачів, зокрема - до ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП».

Апеляційний суд з огляду на положення статті 13, частин 1, 6 статті 367 ЦПК України позбавлений повноважень щодо залучення до участі у справі нових осіб.

За такого висновок суду щодо задоволення позову про відшкодування майнової та моральної шкоди в повному обсязі є помилковим без залучення до участі у справі усіх заінтересованих осіб.

Так, з огляду на встановлені обставини справи, доведений позивачам розмір витрат на поховання ОСОБА_4 та спорудження пам`ятника на його могилі (65 362 грн. 70 коп.) та розмір компенсації моральної шкоди - 100 000 грн., ліміту відповідальності страховика (по 38 400 грн. за кожним видом шкоди) безпосередньо на відповідача має бути покладений обов`язок з відшкодування 26 962 грн. 70 коп. витрат на поховання та спорудження намогильного пам`ятника (65 362, 70 - 38 400) та 61 600 грн. моральної шкоди (100 000 - 38 400).

За такого колегія суддів частково погоджується з аргументами апеляційної скарги щодо безпідставності покладення на відповідача обов`язку з повного відшкодування шкоди, заявленої у позові. Однак, вважає, що відсутні підстави для звільнення відповідача в повному обсязі від такої відповідальності з огляду на те, що доведений розмір шкоди перевищує визначений законом розмір страхового відшкодування на випадок смерті потерпілого та недоведеними є обставини, які можуть бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від відповідальності.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про недоведеність факту спричинення моральної шкоди, невідповідність визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки, вирішуючи позовні вимоги в цій частині суд врахував характер страждань матері потерпілого через втрату сина, незворотність такої втрати, що само по собі є доказом моральних страждань, поведінку потерпілого під час дорожньо-транспортної пригоди, а тому відсутні підстави для зміни визначеного судом розміру компенсації моральної шкоди.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір у сумі 100 000 грн., суд першої інстанції урахував істотність вимушених у житті позивача змін, а також характер, тривалість та обсяг заподіяних йому моральних страждань, вимоги розумності і справедливості.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, переходив проїзну частину в невстановленому місці як доказ підстави, що звільняє відповідача від відповідальності за заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, оскільки зазначене не доводить, що ОСОБА_4 свідомо бажав настання наслідків даного дорожньо-транспортної події та у нього був умисел загинути під колесами автомобіля відповідача.

Будь-яких інших належних і допустимих доказів на підтвердження умислу загиблого на настання його смерті чи непереборної сили, що спричинила її, що звільняло б його від відповідальності за заподіяння моральної шкоди, відповідач суду не надав.

Щодо посилань відповідача на відсутність доказів проживання потерпілого та позивачів разом, а також на притягнення потерпілого до кримінальної відповідальності, то такі обставини не вплинули на розмір відшкодування моральної шкоди, оскільки суд на них не посилався.

Аргументи, викладені позивачами у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів відхиляє з наведених вище підстав і вважає за необхідне зауважити про наявність права позивачів щодо звернення до страхової компанії за відшкодуванням шкоди.

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції яке постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права необхідно змінити, виходячи з вимог пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, задовольнивши позов частково.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду змінено, необхідно провести перерозподіл судових витрат за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

В силу положень статті 133 ЦПК України судовий збір відноситься до судових витрат.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Таким законом є Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Позивачі в силу положень пункту 2 статті 5 Закону № 3674-VI звільнені від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях, а тому при зверненні з позовною заявою судовий збір не сплачували.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позову судовий збір слід стягнути з відповідача наступним чином.

З огляду на визначені пунктом 1 частини 2 статті 4 Закону № 3674-VI на день звернення з позовною заявою ставки справляння судового збору за вирішення справи судом першої інстанції з ОСОБА_2 пропорційно задоволених позовних вимог слід стягнути: за вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди: 279 грн. 28 коп. (704,8 х 26962,70 : 68046), за вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди: 434 грн. 16 коп. (704,8 х 61 600 : 100000), а разом 713 грн. 44 коп.

Також слід розподілити судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги (2 114 грн. 40 коп.), а саме - поверненню за рахунок держави підлягає сплачений судовий збір пропорційно розміру, на який зменшено відшкодування шкоди. Так, за вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди відповідачеві необхідно повернути 638 грн. 30 коп. ((68046-26962,7) х 1057,2 : 68046), за вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди - 405 грн. 96 коп. (0) х 1057,2 : 100000), а всього - 1 044 грн. 25 коп.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За такого, відповідачу слід компенсувати за рахунок держави 330 грн. 81 коп. (1 044,25 - 713,44).

Витрати учасників справи на професійну правничу допомогу віднесені до судових витрат (частина 3 статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частин 2, 3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В суді першої інстанції позивачем ОСОБА_1 на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, яку надавав адвокат Давидова О.Ю., було надано договір про надання правової допомоги від 09 листопада 2017 року, додатковий договір від 09 листопада 2017 року (а.а. 48-50), якими визначено, що вартість написання позовної заяви становить 2 500 грн., вартість участі у судовому засідання - 250 грн. за один судовий день та квитанцію до прибуткового ордеру № 3 від 10 лютого 2019 року про прийняття від ОСОБА_1 за надання правничої допомоги 3 500 грн.

Між тим, згідно матеріалів справи, адвокат Давидова О.Ю. приймала у справі участь в одному судовому засіданні - 21 лютого 2019 року (а.с. 118), а тому доведеними є витрати ОСОБА_1 за надання правової допомоги в розмірі 2 750 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про безпідставність вимог позивачів щодо стягнення 3 500 грн. витрат на правничу допомогу, оскільки згідно наведених доказів ці витрати підтверджуються частково.

В суд першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, яку надавав адвокат Глушаниця А.Л., було надано договір про надання правової допомоги від 09 листопада 2017 року, додатковий договір № 10 від 07 листопада 2018 року (а.а. 171-172), яким визначено, що розмір гонорару за представництво інтересів відповідача становить 10 000 грн., детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) від 10 червня 2019 року (а.с. 173) та квитанцію до прибуткового ордеру № 21 від 10 червня 2019 року про прийняття від ОСОБА_2 10 000 грн. за надання правової допомоги за договором № 10 від 07 листопада 2018 року. Таким чином відповідачем доведений розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 52,7% (частка задоволених позовних вимог) витрат на правничу допомогу, що становить 1 449 грн. 25 коп.

Пропорційно зменшенню стягнутої шкоди (47,3%) з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути по 2 365 грн. витрат на правничу допомогу.

З урахуванням правил частини 10 статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 915 грн. 75 коп. (2 365 - 1 449,25).

Керуючись статтіми 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2019 року змінити.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої смертю, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Миколаєві, проживає у квартирі АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , 26 962 грн. 70 коп. майнової шкоди

Стягнути з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Миколаєві, проживає у квартирі АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , 61 600 грн. моральної шкоди.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави 330 грн. 81 коп. судового збору.

Стягнути на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати за надання професійної правничої допомоги: з ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Миколаєві, проживає у квартирі АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 - 915 грн. 75 коп., з ОСОБА_3 , яка народилася в місті Миколаєві, проживає у квартирі АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 - 2 365 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

____________________________________________________

Повний текст постанови складений 02 жовтня 2019 року