Постанова

Іменем України

16 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 713/292/12-ц

провадження № 61-34917св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Велятинська сільська рада Хустського району Закарпатської області, Хустська районна державна адміністрація Закарпатської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2016 року у складі судді Волощук О. Я. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26 червня 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області (далі - Велятинська сільська рада), Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - Хустська РДА) про визнання державного акта про право приватної власності на землю недійсним, часткове скасування рішень сільської ради та виконавчого комітету районної ради.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 1987 року, вона набула право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 . У подальшому за договором купівлі-продажу від 02 липня 2008 року вона придбала у власність ще 1/2 частину зазначеного будинку, набувши право власності на весь будинок, за яким закріплена земельна ділянка площею 0,1286 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку. Вказана земельна ділянка площею 0,1286 га була незаконно та необґрунтовано включена до земель комунальної власності територіальної громади с. Велятино для обслуговування будівель Велятинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. на підставі рішення Велятинської сільської ради від 19 грудня 2002 року, чим порушено її права на законне володіння та користування земельною ділянкою. Крім того, 16 грудня 1976 року виконавчим комітетом Хустської ради депутатів трудящих було прийнято рішення «Про вилучення індивідуальних будинків, споруд та зелених насаджень громадян с. Велятино в зв`язку з будівництвом середньої школи та будинку культури в с. Велятино», зокрема, житлового будинку, споруд та зелених насаджень, що належали на праві особистої власності ОСОБА_2 .

Також зазначала, що з набуттям права власності на будинок, вона автоматично набула право на земельну ділянку, на якій він розташований, жодних дій або заяв для припинення права користування земельною ділянкою в порядку, передбаченому статтею 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) вона не робила, судові рішення щодо цього не приймалися, тобто вказана земельна ділянка не вилучалася в неї у встановленому законом порядку. Крім того, ніякої грошової компенсації за вилучення земельної ділянки померлий ОСОБА_2 , спадкоємцем якого є вона, не отримував.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати незаконними та скасувати: рішення Велятинської сільської ради від 19 грудня 2002 року в частині надання у постійне користування територіальній громаді с. Велятино Хустського району Закарпатської області земельної ділянки площею 0,1286 га, що розташована на АДРЕСА_1 ; рішення виконавчого комітету Хустської ради депутатів трудящих від 16 грудня 1976 року № 305 «Про вилучення індивідуальних будинків, споруд та зелених насаджень громадян с. Велятино в зв`язку з будівництвом середньої школи та будинку культури в с. Велятино» в частині вилучення житлового будинку, споруд та зелених насаджень, що належали на праві особистої власності ОСОБА_2 у с. Велятино Хустського району Закарпатської області; державний акт на право постійного користування землею від 26 жовтня 2003 року.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із недоведеності позивачем обставин, на які він посилався в обґрунтування вимог та пропуском позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 26 червня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на відмову в позові з підстав пропущення позовної давності, у решті рішення залишено без мін.

Змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові з додаткової підстави - пропуску позовної давності, суд апеляційної інстанції виходив з того, що така підстава для відмови у позові може застосовуватись лише у випадку обґрунтованості позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди помилково не застосували до спірних правовідносин норм статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 120 ЗК України та дійшли помилкового висновку про те, що до неї, як набувача житлового будинку, не перейшло право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений. Суди не врахували, що право власності на Ѕ частину житлового будинку вона набула у 1987 році у порядку спадкування, а на другу частину - у 2008 році. За діючими на той час нормами матеріального права було передбачено перехід права на земельну ділянку при переході права власності на будівлю, які на ній розташовані. Крім того, суди не надали жодної оцінки її доводам щодо незаконності оформлення і видання державного акта на право постійного користування землею від 26 жовтня 2003 року.

У листопаді 2017 року від Хустської РДА на адресу суду надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких вона вказувала, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки вимоги заявника зводяться до незгоди з висновками суду щодо відмови в позові та не впливають на правильність висновків судів.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 , за яким закріплена земельна ділянка площею 0,1286 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку. Право власності на вказане майно позивач набула в порядку спадкування 1/2 частину за заповітом ОСОБА_2 , отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 1987 року. Решту будинку 1/2 частину, ОСОБА_1 набула на підставі договору купівлі-продажу від 2 липня 2008 року.

Також встановлено, що 16 грудня 1976 року виконавчим комітетом Хустської ради депутатів трудящих було прийнято рішення «Про вилучення індивідуальних будинків, споруд та зелених насаджень громадян с. Велятино в зв`язку з будівництвом середньої школи та будинку культури в с. Велятино», зокрема, житлового будинку, споруд та зелених насаджень, що належали на праві особистої власності ОСОБА_2

У подальшому присадибна земельна ділянка площею 0,1286 га, що розташована на АДРЕСА_1 , включена до земель комунальної власності територіальної громади с. Велятино для обслуговування будівель Велятинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. на підставі рішення Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 19 грудня 2002 року, а 26 жовтня 2003 року видано державний акт на право постійного користування землею, включаючи спірну земельну ділянку площею 0,1286 га.

Відповідно до положень частини першої статті 106-1 ЗК УРСР (у редакції від 12 квітня 1985 року), який діяв на час отримання позивачем свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 15 вересня 1987 року, перехід права власності на будівлю, розташовану в сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. У випадках переходу в спадщину права власності на розташовану в сільському населеному пункті будівлю спадкоємцям, якщо вони не мають права на одержання у встановленому порядку присадибної земельної ділянки, надається право користування частиною земельної ділянки, необхідної для утримання цієї будівлі, в розмірі 0,03-0,06 га.

Також аналогічне правове положення закріплене в статті 28 ЗК України (у редакції від 18 грудня 1990 року), яким передбачено, що право володіння або право користування земельною ділянкою у випадках, передбачених цим Кодексом, посвідчується відповідними Радами народних депутатів на загальних підставах відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. При цьому право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Судами встановлено, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність у неї рішення сільської ради, технічної документації із землеустрою або правовстановлюючого документа на земельну ділянку. А тому, спірна земельна ділянка знаходиться в землях запасу комунальної власності громади с. Велятино Хустського району Закарпатської області.

Отже, встановивши, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, суди обґрунтовано відмовили у позові.

Доводи заявника про те, що суди не застосували статтю 377 ЦК України та статтю 120 ЗК України, якими передбачено, що до но нового власника будинку переходить право на земельну ділянку на якій він знаходиться, є безпідставними та не обґрунтованими, оскільки судами встановлено, що земельна ділянка, на якій розміщено придбану позивачем на підставі укладеного 02 липня 2008 року договору купівлі-продажу частину будинку, передана у постійне користування Велятинській сільській раді ще до укладення договору купівлі-продажу, а 26 жовтня 2003 року сільраді видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Право позивача самим фактом передачі земельної ділянки у постійне користування Велятинській сільській раді до виникнення у неї права на нерухоме майно, що розташоване на частині цієї земельної ділянки, не порушене і право користування земельною ділянкою, яке належить сільській раді, до неї на підставі статті 120 ЗК України не перейшло.

З урахуванням викладеного доводи заявника про те, що суди не дали жодної правової оцінки її доводам щодо незаконності видачі державного акта від 26 жовтня 2003 року є необґрунтованим.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами додержано норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Отже, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, встановили фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2016 року в не зміненій частині та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний