Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 759/8145/16-ц

провадження № 61-34646св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року у складі судді Борденюка В. В., ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2017 року у складі судді Чобіток А. О., ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 12 липня 2011 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ICKGMCU.8601.002, згідно з яким відповідачу надано кредитні кошти на суму 8 000 грн з процентною ставкою у розмірі 36 % річних строком на 2 роки.

Однак, в порушення взятих на себе зобов`язань, позичальник не виконав умов кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 05 квітня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 37 020,41 грн, яка складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту - 7 280,90 грн; з простроченої заборгованості за процентами - 10 091,19 грн; пені - 19 440,32 грн.

На підставі викладеного ПАТ «ВБР» просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 12 липня 2011 року у сумі 37 020,41 грн.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ВБР» про визнання договору кредиту недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 02 липня 2011 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 підписано анкету-заяву, згідно з якою відповідач своїм підписом підтвердив факт надання повної інформації щодо умов кредитування, зокрема отримання кредиту у розмірі 8 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць з терміном користування 24 місяці.

12 липня 2011 року між тими самим сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 8 000 грн зі сплатою 36 % річних за користування кредитом, строком на 2 роки, а позичальник зобов`язався прийняти кредит, сплатити за його користування проценти і повернути у строк та на умовах, що передбачені договором.

ОСОБА_1 вважає, що умови укладеного 12 липня 2011 року між ним та ПАТ «ВБР» договору є несправедливими і такими, що обмежують його права як споживача, також умови договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін, містять істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін, тому спірний договір є недійсним, оскільки його умови суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Також посилався на те, що умови кредитного договору не містять відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту.

На підставі викладеного просив визнати недійним кредитний договір від 12 липня 2011 року, укладений між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором від 12 липня 2011 року у сумі 24 951,54 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом - 7 280,90 грн; заборгованість за процентами - 10 091,19 грн; пеня - 7 579,45 грн.

У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанцій дійшов висновку про доведеність факту порушення ОСОБА_1 зобов`язань з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення заборгованості у зазначеному банком розмірі. При цьому місцевий суд погодився із доводами відповідача про наявність підстав для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки за даним договором, нарахованої до 09.06.2015 року. Також суд визнав за доцільне зменшити розмір неустойки на підставі частини третьої статті 551 ЦК України до розміру, співмірного із боргом позичальника за кредитом.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовів, суд першої інстанції зазначив, що кредитний договір укладений відповідно до вимог законодавства, відповідає дійсному волевиявленню сторін і спрямований на настання юридичних наслідків. Підписуючи вказаний кредитний договір ОСОБА_1 погоджувався умовами кредитування, тому підстав для визнання його недійсними немає.

Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, погодившись з висновками місцевого суду, виходив з того, що первісні позовні вимоги належним чином обґрунтовані, оскільки банк виконав усі взяті на себе зобов`язання, а відповідач не виконав своїх, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Розмір заборгованості був належним чином перевірений місцевим судом із відповідним відрахуванням пені, яка підлягає стягненню з відповідача із застосуванням позовної давності та врахуванням положення частини третьої статті 551 ЦК України щодо зменшення її розміру.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що своєю анкетою-заявою відповідач власноручно підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ «ВБР», а саме: щодо відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтировку сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору та інші умови, та погодження з істотними умовами цього договору, а, підписавши кредитний договір, на підставі свого волевиявлення прийняв вказані умови договору та взяв на себе зобов`язання виконувати їх.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, уточнивши вимоги, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували всі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дослідили і не надали належної правової оцінки доказам у справі.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «ВБР» просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 червня 2019 справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 12 липня 2011 року між ПАТ «ВБР» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ICKGMCU.8601.002, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8 000 грн зі сплатою 36 % річних строком на два роки.

Відповідно до пункту 2.5 кредитного договору щомісячний мінімальний платіж складає 10 % від суми заборгованості, підлягає сплаті позичальником щомісячно до 25-го числа за попередній місяць. Заборгованість, що підлягає сплаті, не сплачена у встановлений строк, вважається простроченою.

Згідно із пунктом 5.2 кредитного договору за порушення строків сплати процентів за користування кредитом банк нараховує позичальнику пеню - 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

14 грудня 2015 року ПАТ «ВБР» на адресу ОСОБА_1 , зазначену у кредитному договорі, направлена вимога щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором та винагороди та відсотків за його користування та виконання інших зобов`язань, передбачених кредитним договором, у строк до 07 січня 2016 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої банком, заборгованість ОСОБА_1 за кредитом станом на 05 квітня 2016 року складає 37 020,41 грн, у тому числі: заборгованості по тілу кредиту - 7 280,90 грн; заборгованість за процентами - 10 091,19 грн; пеня - 19 440,32 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає до часткового задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Отже, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачу було надано всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановлено, що сторони узгодили всі істотні умови договору. Договір містить зазначену суму кредиту, мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту та її складові, строк, на який надається кредит, процентів, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість та наслідки дострокового повернення кредиту та його умови.

Судами проаналізована відповідність укладеного між сторонами договору положенням частини першої статті 203, статті 215 ЦК, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

ОСОБА_1 особистим підписом засвідчив свою згоду з умовами договору та фактично отримав кредит.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивач за зустрічним позовом мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено особистим підписом позивача у кредитному договорі, його заявою про надання кредиту, на момент укладення кредитного договору позивач не заперечував змісту цього правочину. На спростування встановлених судом першої інстанції обставин позивач за зустрічним позовом не надав належні та допустимі докази. Протягом тривалого часу ОСОБА_1 виконував свої обов`язки за договором із повернення кредитних коштів, сплати процентів та інших платежів за користування кредитом, що підтверджено письмовими доказами у справі.

При таких обставинах суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання договору кредиту недійсним.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно із статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Установлено, що 12 липня 2011 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ICKGMCU.8601.002, згідно з яким відповідачу надано кредитні кошти на суму 8 000 грн з процентною ставкою у розмірі 36 % річних.

Пунктом 3.2 кредитного договору встановлено, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом 2 років.

Також установлено, що ПАТ «ВБР» 14 грудня 2015 року згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України звернувся з письмовою вимогою до боржника та повідомив, що банк змінює умови кредитного договору та в строк до 07 січня 2016 року вимагає дострокового повернення кредиту, сплати винагороди та відсотків за його користування та виконання інших зобов`язань, передбачених кредитним договором.

У позовній заяві ПАТ «ВБР», крім іншого, просило стягнути з відповідача проценти за користування кредитом та пеню, нараховані станом на 05 квітня 2016 року.

Апеляційний суд при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції не врахував, що банк пред`явленням до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основних зобов`язань, що, в свою чергу, унеможливлює стягнення процентів та пені після цього. Суд не визначився з періодом, за який вони мають бути стягнуті, та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість розрахунку банку.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення.

Отже, суд апеляційної інстанції при апеляційному перегляді справи достовірно не з`ясував розміру заборгованості відповідача за кредитним договором та не встановив період, за який можливо нараховувати ОСОБА_1 пеню та проценти за користування кредитними коштами.

Таким чином, оскільки апеляційний суд не з`ясував належним чином фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, рішення суду апеляційної інстанції в частині позову ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене у цій постанові, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін, як в цілому, так і кожному доказу окремо та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання договору кредиту недійсним залишити без змін.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило