ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/2628/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/3/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Костенка А.М.

секретарі судового засідання: Кошельник В.М., Чебан О.М., Дубова М.В.,

за участю: апелянта - ОСОБА_1 ,

представника апелянта - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №682/2628/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2017 року (суддя Зеленська В.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

В листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати спільною сумісною власністю 76/100 частин кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого в АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 76/200 частин кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Позов мотивовано тим, що з 1997 року він перебував з відповідачкою ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 квітня 2014 року. За час спільного проживання за спільні кошти ними було придбано квартири в будинку АДРЕСА_1 , які в подальшому було добудовано та переобладнано в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Згідно із свідоцтвом про право власності, виданого Славутською міською радою 19 березня 2009 року 76% кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » належить на праві власності ОСОБА_3. Вважає, що 76/100 частин кафе є спільною сумісною власністю подружжя, а тому за ним підлягає визнанню право власності на 1/2 частину вказаного майна.

В січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом та просила поділити належну їй, ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності квартиру № 4, загальною площею 66,6 кв.м. по АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири; стягнути з ОСОБА_1 кошти у сумі 315513 грн. 80 коп, які складають половину суми за погашення кредитних зобов`язань.

Зустрічний позов мотивовано тим, що під час шлюбу вона з ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_2 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Також, у шлюбі ними було взято споживчий кредит, за який в грудні 2007 року ОСОБА_1 придбав автомобіль «Toyota Auris», та після розірвання шлюбу він його продав, а від погашення коштів за кредитом відмовився. Вона, в свою чергу, після припинення спільного проживання кредитні зобов?язання в сумі 23336,82 доларів США виконала в повному обсязі.

Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 січня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 половину суми погашеного кредитного зобов`язання за період з 01.10.2013 за кредитним договором № 0 від 26.11.2007, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , в сумі 303028,61 грн та 3516 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_5 , як об`єкт спільної сумісної власності сторін, була переобладнана в нежитлове приміщення для здійснення підприємницької діяльності відповідачкою ОСОБА_3 і за час перебування сторін у шлюбі істотно збільшилась за рахунок приєднання належної їй на праві приватної власності квартири № 7 за цією ж адресою та за рахунок реконструкції і перебудови за спільні кошти із ОСОБА_12 . Позивач ОСОБА_1 не довів факту участі коштами або працею в істотному збільшенні частки спільного майна, а тому його позовні вимоги є необґрунтованими. Під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 , а тому вона належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності та їх частки є рівними. Також, ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї отримала у кредит кошти у сумі 50500 доларів США, за які було придбано автомобіль. Після припинення шлюбних відносин вона самостійно сплатила заборгованість за кредитним договором у розмірі 23336,82 доларів США, а тому половина зазначених коштів підлягає стягненню на її користь з ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що судом невірно встановлено фактичні обставини справи, а саме, що після розірвання шлюбу сторони фактично припинили шлюбні стосунки не у вересні 2013 року, а в січні 2016 року. Придбання квартир у будинку АДРЕСА_1 , які в подальшому були добудовані та переобладнані в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», здійснювалося виключно за спільні кошти подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об`єктом права особистої приватної власності одного з подружжя. Судом не враховано, що після припинення спільного проживання сторін ОСОБА_1 було надано ОСОБА_3 половину суми коштів для погашення кредиту та позовні вимоги про стягнення цих коштів пред`явлено після спливу позовної давності. Не взято до уваги судом першої інстанції його доводи щодо використання спільних коштів для придбання квартир в будинку АДРЕСА_1 та їх подальшої перебудови та добудови під кафе, що використовувалось ними для спільної підприємницької діяльності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_1 , перебуваючи з ОСОБА_3 у шлюбі, не брав участі у розбудові спірного кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Крім цього, майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Під час спільного проживання ОСОБА_3 з позивачем отримали споживчий кредит, на який ОСОБА_1 придбав автомобіль в грудні 2007 року, а після розірвання шлюбу його продав. Кредитні зобов?язання станом на 01.10.2013 року складали 23336, 82 доларів США, від погашення кредитних зобов`язань відповідач відмовився, тому після припинення спільного проживання кошти були сплачені ОСОБА_3 особисто. Також, 02 квітня 2013 року ними була придбана на ім`я позивача двохкімнатна квартира №4 загальною площею 66,6 кв.м. по АДРЕСА_1 . Звертає увагу на те, що відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, а позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі. Будь-яких заяв зі сторони апелянта про застосування строків позовної давності в суді першої інстанції не заявлено.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , заперечуючи проти апеляційної скарги, зазначили, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 25 квітня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 квітня 2014 року.

30 червня 2000 року між ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , як продавцями, та ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу квартири № 5 загальною площею 56,5 кв.м. по АДРЕСА_1 , відповідно до якого покупці набули право власності на квартиру в рівних частках кожна, тобто ОСОБА_3 стала власником 1/2 частини зазначеної квартири (арк. спр. 72-73 т.1).

22 червня 2000 року рішенням виконкому Славутської міської ради № 146 ОСОБА_12 та ОСОБА_3 надано дозвіл на проведення проектно-вишукувальних робіт та переобладнання придбаної квартири АДРЕСА_5 під піцерію (арк. спр. 124 т. 1).

26 березня 2001 року ОСОБА_3 була зареєстрована як фізична особа - підприємець, 09 серпня 2001 року ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа - підприємець.

Рішенням виконкому Славутської міської ради від 08 серпня 2001 року № 205 затверджено акт Державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію піцерії по АДРЕСА_1 з основними показниками: загальна площа 66,3 кв.м, площа торгового залу 31,6 кв.м (арк. спр. 125 т. 1).

05 вересня 2001 року рішенням виконавчого комітету Славутської міської ради № 239 підприємцю ОСОБА_3 надано дозвіл на здійснення торговельної діяльності в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 (арк. спр. 133 т. 1).

15 грудня 2004 року між ОСОБА_12 , як дарувальником, та ОСОБА_3 , як обдарованою, було укладено договір дарування квартири № 7 загальною площею 54,0 кв.м по АДРЕСА_1 , за яким вказана квартира перейшла в приватну власність ОСОБА_3 (арк. спр. 74 т. 1).

Рішенням виконкому Славутської міської ради від 24 лютого 2005 року № 46 квартира АДРЕСА_4 виведена з житлового фонду і ОСОБА_3 надано дозвіл на проведення проектно-вишукувальних робіт для реконструкції нежитлового приміщення по АДРЕСА_4 під кафе ( арк. спр. 126 т. 1).

30 травня 2005 року рішенням виконкому Славутської міської ради № 161 надано дозвіл ОСОБА_3 на будівництво прибудови розміром 4,5 м х 10,0 м до кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 на відведеній земельній ділянці (арк. спр. 126 т. 1).

17 жовтня 2005 року Інспекція ДАБК виконкому Славутської міської ради та 16 грудня 2005 року виконком Славутської міської ради надали дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_3 на будівництво прибудови до кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (реконструкцію приміщення) по АДРЕСА_1 ( арк. спр. 116, 117 т .1).

Рішенням Славутської міської ради від 22 грудня 2005 року № 6.5 приватному підприємцю ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 15,0 кв.м. під прибудову до житлового будинку зі сторони двору по АДРЕСА_1 , землі житлової та громадської забудови (арк. спр. 129 т. 1).

23 лютого 2007 року рішенням Славутської міської ради № 18.5-7/2007 у вище вказане рішення від 22 грудня 2005 року №6.5 було внесено зміни, приватному підприємцю ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 28 кв.м. під прибудову до житлового будинку зі сторони двору по АДРЕСА_1 із земель житлової та громадської забудови м. Славута (арк. спр. 127 т. 1).

22 березня 2007 року рішенням виконкому Славутської міської ради № 126 затверджено акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 (власник - ОСОБА_3 ); загальна площа кафе - 239,6 кв.м, площа торгових залів - 148,3 кв.м (арк. спр. 77 т. 1).

25 грудня 2008 року рішенням Славутської міської ради № 5.4-26/2008 приватному підприємцю ОСОБА_3 продовжено строк дії договорів оренди земельної ділянки загальною площею 44 кв.м № 26 від 14 березня 2006 року для здійснення комерційної діяльності по АДРЕСА_1 строком на три роки (арк. спр. 131 т. 1).

19 березня 2009 року на підставі рішення виконавчого комітету Славутської міської ради від 19 березня 2009 року № 133 ОСОБА_3 видане свідоцтво про право власності, відповідно до якого 181,7 кв.м приміщень першого та другого поверху, що становить 76% від цілого приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальна площа якого 239,6 кв.м та яке розміщене по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, а також видано свідоцтво про право власності ОСОБА_12 , відповідно до якого 57,9 кв.м. приміщень другого поверху, що становить 24% від цілого приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальна площа якого 239,6 кв.м та яке розміщене по АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_12 (арк. спр. 70, 71 т. 1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданої 07.07.2016 року, станом на 11 січня 2013 року загальна площа спірного нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 становила 954,8 кв.м та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 86/100 частин приміщення, а ОСОБА_12 - 14/100 частин приміщення (арк. спр. 81 т. 1).

09 серпня 2017 року між Територіальною громадою м.Славута в особі Славутської міської ради (продавець) та ОСОБА_3 , ОСОБА_12 (покупці) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:003 :0854 , відповідно до умов якого ОСОБА_3 прийняла у власність 86/100 часток в праві спільної власності на земельну ділянку, а ОСОБА_12 прийняла у власність 14/100 часток в праві власності на земельну ділянку загальною площею 0,0334га, що розташована в АДРЕСА_1 (арк. спр. 71 - 73 т. 2).

Як вбачається з інформації, наданої Славутською ОДПІ ГУ ДФС у Хмельницькій області, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задекларовано суми доходів від здійснення підприємницької діяльності за 2001 - 2016 роки (арк. спр. 170 - 171 т. 1).

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу встановлено, що сім`я сторін фактично розпалася у вересні 2013 року (арк. спр.3 т.1).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

02 квітня 2013 року між ОСОБА_27 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири № 4 загальною площею 66,6 кв.м по АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 (арк. спр. 101 - 104 т. 1).

26 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав, а позичальник отримала кредитні кошти на суму 50500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,9% річних на споживчі цілі з кінцевою датою повернення не пізніше 25 листопада 2018 року (арк. спр. 105 - 109 т. 1).

Сторони визнали, що договір був укладений в інтересах сім`ї для придбання автомобіля «Toyota Auris», який був відчужений ОСОБА_1

Станом на 01 жовтня 2013 року ОСОБА_3 мала заборгованість за кредитним договором № 0 від 26 листопада 2007 року у сумі 23336,82 доларів США (арк. спр. 110 т. 1),

Відповідно до виписки за кредитним договором №0 від 26 листопада 2007 року, укладеного між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_3 , за період з 01 жовтня 2013 року по 21 листопада 2016 року ОСОБА_3 сплачено заборгованість по кредиту у розмірі 30097,82 доларів США, що еквівалентно 615793,30 грн.

Згідно з довідкою ПАТ «УкрСиббанк» № 32-5/510-67 від 21 листопада 2016 р станом на 21.11.2016 року ОСОБА_3 не має отриманих та непогашених кредитів в АТ «УкрСиббанк» (а.с.111).

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частинами 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 22 КпШС України (який був чинний до 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони під час шлюбу і до встановленого рішенням суду про розірвання шлюбу часу припинення сімейних стосунків набули у спільну сумісну власність 1/2 частку квартири № 5 (2000 рік ) і квартиру № 4 (2013 рік) в будинку АДРЕСА_1 , а також зобов`язання зі сплати коштів за споживчим кредитом, які станом на 01.10.2013 року становили 23336,82 доларів США.

Доводи ОСОБА_3 про те, що 1/2 частка квартири № 5 була придбана нею в 2000 році за власні кошти в межах ведення підприємницької діяльності, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 була зареєстрована приватним підприємцем лише в 2001 році і доказів належності їй особисто коштів, витрачених на придбання вказаної частки квартири, суду не надала, тобто презумпції, встановленої ст. 22 КпШС України (чинного на момент придбання спірної квартири), не спростувала.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

В силу зазначеної статті квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Згодом квартири №5 і №7 були виведені з житлового фонду, реконструйовані і використані як нежитлове приміщення для облаштування кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Приміщення кафе неодноразово добудовувалося на момент припинення шлюбних відносин збільшилась до 954,8 кв.м. Підприємницькою діяльністю щодо створення і фукціонування кафе займалися ОСОБА_3 і ОСОБА_12 , які відповідно розподілили частки у праві власності на вказане майно в розмірі 86/100 і 14/100, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно із ст. 52 ЦК України фізична особа підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, всім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа підприємець, яка перебуває в шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, всім своїм особистим майном і часткою в спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою підприємцем) важається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

З матеріалів справи вбачається, що приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які були добудовані в період шлюбу сторін, профінансовані з доходів, отриманих ОСОБА_3 як фізичною особою підприємцем, відповідні дозволи на здійснення добудов та реконструкцій надавались їй також як фізичній особі підприємцю, вказане нежитлове приміщення використовувалось для ведення підприємницької діяльності ОСОБА_29 .

Надані апелянтом накладні за 2010 рік, хоча і видані на ім`я ОСОБА_1 , однак не містять відомостей про оплату вказаних в них товарів. Надані ним інші розрахункові документи за 2010 - 2012 роки суд не бере до уваги, оскільки з їх змісту неможливо однозначно стверджувати, що придбані за ними товари були використані саме під час реконструкції/добудови приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» (арк. спр. 74 - 78 т. 2, арк. спр. 238 - 251 т. 1).

Разом з тим, у загальній площі спірного кафе залишається частка ОСОБА_1 , оскільки при створенні цього нежитлового приміщення використано, в тому числі і набуту на ім`я ОСОБА_3 1/2 частку квартири № 5 , а ця частка квартири належала сторонам на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Шлюбний договір або інша домовленість сторін щодо спірного майна в матеріалах справи відсутні.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 15 квітня 2019 року № 7657-7660/17-26 ринкова вартість нежитлової будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 2019 року становить 6110460 грн.; розмір частки квартири № 7 площею 54 кв.м в об`єкті нерухомого майна становить 7/100 (в частці, що належить ОСОБА_3 ), за виключенням частки ОСОБА_12 ; розмір частки 1/2 квартири № 5 площею 56,2 кв.м в об`єкті нерухомого майна становить 4 / 100 (в частці, що належить ОСОБА_3 ), за виключенням частки ОСОБА_12 (арк. спр. 107-122 т. 2).

Колегія суддів не приймає до уваги висновки експертизи щодо визначення розміру 1/2 частки квартири №5 у приміщенні нежитлової будівлі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », оскільки при визначенні розміру 1/2 частки квартири №5 в об`єкті нерухомого майна у приміщенні нежитлової будівлі «ІНФОРМАЦІЯ_1» судовий експерт виходив із розміру частки, що належить ОСОБА_3 - 76%, а ОСОБА_12 - 24%. Разом з тим, станом на момент припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 на праві власності належало 86% приміщення нежитлової будівлі «ІНФОРМАЦІЯ_1», а ОСОБА_12 - 14% (а.с.81 т.1).

Тому, розмір 1/2 частки квартири № 5 площею 56,2 кв.м в об`єкті нерухомого майна кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» від частки, що належить ОСОБА_3 (за виключенням частки ОСОБА_12 ) становить 3,44% (954,8х86%= 821,13кв.м.; 1/2 х 56,5:821,13х100= 3,44%). Таким чином, частка ОСОБА_1 в зареєстрованій на ОСОБА_3 86/100 частин приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» складає 1,77% (3,44:2).

Ця ж 1/2 частка квартири № 5 площею 56,2 кв.м., належна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, від загальної площі приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (від 100/100) становитиме 3% (56,2:2х100:954,8), а тому за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1,5% (3%:2) нежитлового приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 954,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 , а у власності ОСОБА_3 залишити відповідно 84,5% (86% - 1,5% = 84,5%) вказаного приміщення.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення також правильно виходив з того, що квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності, а квартира АДРЕСА_2 належить сторонам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності і частки їх у зазначеній квартирі є рівними. Разом з тим, у резолютивній частині рішення судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру підлягає скасуванню, оскільки викладені в ньому висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про стягнення коштів є законним і обгрунтованим.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Враховуючи фактичні обставини, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що після припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 самостійно виконала зобов`язання за кредитним договором, укладеним в інтересах сім`ї, а тому на її користь підлягає стягненню 1/2 частка сплаченого нею кредиту. Посилання ОСОБА_1 на те, що він придбав для ОСОБА_3 автомобіль марки «Nissan Juke» не підтверджуються наявними у справі доказами, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 09 грудня 2015 року ОСОБА_3 набула у власність автомобіль після розірвання шлюбу між сторонами.

При цьому, не підтверджено належними та допустими доказами доводи апелянта щодо передачі ОСОБА_3 коштів для сплати боргу за кредитом.

У зв`язку з наведеним суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 половини суми коштів за погашення кредитного зобов`язання.

Доводи апелянта щодо пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності щодо вказаних вимог не можуть бути взяті до уваги, виходячи з наступного.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

ОСОБА_1 не заявляв про застосування позовної давності на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову про стягнення коштів та судових витрат підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, п.10 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, що становить 1,5% від заявлених вимог. Позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 6890 грн., за подання апеляційної скарги - 7735,20 грн., за проведення експертизи в сумі 8008,00 грн.

Таким чином, на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у сумі 337грн.16коп. (22477х1,5%).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру скасувати та ухвалити в цих частинах нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 3% нежитлового приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 954,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1,5% нежитлового приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 954,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 .

Залишити у власності ОСОБА_3 84,5% нежитлового приміщення кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 954,8 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адерсою: АДРЕСА_23 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_24 ) судові витрати в сумі 337,16 грн. (триста тридцять сім гривень шістнадцять копійок).

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири №4, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Залишити у власності ОСОБА_1 1/2 частину квартири №4, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2019 року.

Судді: Т.В. Спірідонова

Л.М. Грох

А.М. Костенко