ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8692/15-ц Номер провадження 22-ц/814/178/19Головуючий у 1-й інстанції Шевська О.І. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Карпушина Г.Л., Обідіної О.І.,

секретаря Лимар О.М.,

за участі: представника позивача - адвоката Москаленка І.О., представника відповідача - адвоката Рябоконь О.В., представників третіх осіб - адвокатів Акжитової С.М., Петренка В.П., третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Шевської О.І. в м. Полтаві, із складанням повного тексту рішення 02 листопада 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно

треті особи : Реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, Полтавська міська рада, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з вказаним позовом. Зазначала, що їй належить квартира АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 14.07.2000 року. Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22.03.2007 року визнано недійсним вказаний договір, після чого квартира неодноразово відчужувалась, останнім власником квартири є ОСОБА_8 Посилаючись на ст. 388 ЦК України та уточнивши позовні вимоги, просила витребувати з володіння ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_7 шляхом виселення ОСОБА_8 зі спірної квартири, припинити право власності за ОСОБА_8 та визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за нею ( ОСОБА_7.).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що жоден з правочинів, на підставі яких відчужувалась спірна квартира, не визнавався судом недійсним чи нікчемним, а відповідач правомірно набув право власності на цю квартиру і є добросовісним її набувачем.

Рішення оскаржила ОСОБА_7, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати на прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_10, ОСОБА_9, Полтавська міська рада вважають рішення районного суду вірним та просять залишити його без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, доводи апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14.07.2000 року ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_11, яка діяла від імені ОСОБА_12, квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22.03.2007 року позовні вимоги ОСОБА_12 задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14.11.2007 року заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22.03.2007 року скасовано.

Відповідно до довідки КП «Інвентаризатор» від 04.12.2007 року за даними реєстрових книг КП «Інвентаризатор» реєстрація права власності на АДРЕСА_2 проводилась за гр. ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2000 року за № 1758, який згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22.03.2007 р. було визнано недійсним.

Після чого реєстрація права власності була проведена:

- за ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.06.2000 р. за № 2-1414,

- ОСОБА_9 на підставі договору купівлі продажу від 18.06.2007 р. за №1399,

- ОСОБА_10 на підставі договору купівлі продажу від 22.06.2007 року за №1465,

- ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2007 р. за № 7756.

Останнім власником квартири АДРЕСА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 06.09.2007 року є ОСОБА_8 Зазначене право власності відповідно до ОСОБА_12 про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №15870942 від 10.09.2007 року зареєстровано КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор».

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтаві від 25.11.2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2009 року, позов ОСОБА_12 задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 14.07.2000 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_7, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

За касаційною скаргою ОСОБА_7 ухвалою Верховного суду України від 26.05.2010 року вказану касаційну скаргу задоволено частково, рішення Октябрського районного суду м. Полтаві від 25.11.2008 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2009 року скасовано та справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 18.01.2012 року провадження за позовом ОСОБА_12 закрито за п.6 ст.205 ЦПК у зв'язку з його смертю та відсутністю правонаступників.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2012 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними та поновлення права власності відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що права ОСОБА_7, яка вважає себе власником квартири не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсними угод, стороною в якій вона не є, а її захист прав можливий лише шляхом пред'явлення віндикаційного позову ( т.1, а.с.5-6).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_7 зазначала, що квартира АДРЕСА_1 вибула з її володіння не з її волі, а тому на підставі положень ст.388 ЦК України просила витребувати її з володіння ОСОБА_8 шляхом виселення останнього.

Відмовляючи в задоволенні цих вимог, суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що відповідач у справі, а також треті особи, які в певний проміжок часу володіли предметом спору- квартирою АДРЕСА_1, мали право на її відчуження, оскільки правомірно володіли цим майном і жоден з правочинів, за яким вони стали власниками нерухомого майна не визнаний судом недійсним чи нікчемним, право власності за цими особами було зареєстровано у відповідності до законодавства діючого на момент виникнення правовідносин.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком районного суду.

Так, зробивши вірні посилання на норми ст.388 ЦК України, яка регулює правовідносини сторін, суд допустив невідповідність своїх висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статей 15,16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст.16 ЦК України. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності

Зокрема ст.387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_7 не може ставити питання про витребування спірної квартири, так як не є її власником та за нею таке право не зареєстроване, спростовується наступним:

- при укладанні 14.07.2000р. договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 зазначений договір був зареєстрований Полтавським бюро технічної інвентаризації в цей же день, про що на договорі зроблено відповідний реєстраційний напис ( т.1, а.с.12),

- вищезазначений договір купівлі-продажу був визнаний недійсним заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22.03.2007 року, про існування якого ОСОБА_7 відомо не було,

- з заявою про перегляд заочного рішення ОСОБА_7 звернулась 19 жовтня 2007р. ( т.1, а.с.10), вже після того, як квартира була продана 18.06.2007р. ОСОБА_9, 22.06.2007р. ОСОБА_10 та врешті 06.09.2007р. ОСОБА_8 , що об'єктивно позбавляло ОСОБА_7 відновити реєстрацію на квартиру на її ім'я та 30.01.2008р. вона звернулась з зустрічним позовом про визнання недійсними перелічених угод та поновлення її права власності на квартиру.

Отже, у колегії суддів не виникають сумніви щодо обгрунтованості заявлених позивачем вимог, саме як власника спірної квартири.

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Виходячи з обставин справи, вбачається, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22.03.2007р. та 25.11.2008р., якими був визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, в подальшому були скасовані, а ухвалою 18 січня 2012р. провадження за позовом ОСОБА_12 закрито у зв'язку з його смертю, отже квартира із володіння позивача вибула поза волі ОСОБА_7

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, а висновки районного суду в цій частині не відповідають нормам матеріального права та обставинам справи, а тому підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

Разом з тим, ОСОБА_7 скористалась своїм правом на пред'явлення віндикаційного позову до ОСОБА_8 - останнього набувача спірної квартири, звернувшись з даним позовом до Октябрського районного суду м. Полтави 06 липня 2015р. (т.1,а.с.2).

Обговорюючи питання щодо заяв відповідача та третіх осіб відносно застосування наслідків спливу строку позовної давності за даним позовом ОСОБА_7, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, ухвалою районного суду від 11 жовтня 2016р. було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності за заявами, поданою ним 14 вересня 2015р. та 09.03.2016р. ( т.1, а.с.45,147, т.2 а.с.248).

Між тим, 16.03.2017р. та 13.03.2018р. від представника ОСОБА_9 , а 13.03.2018р. - від представника ОСОБА_10 і 02.04.2018р. - від представника ОСОБА_8 до районного суду подавались клопотання про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_7 (т.1 а.с.1-2, т.2 а.с. 144-147, 155-156).

Заяви мотивовані тим, що позивачу про наявність спору стосовно квартири, яку вона вважала своєю власністю, стало відомо з часу скасування заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави 14.11.2007р., однак нею був обраний невірний спосіб захисту, а тому вважали, що із зазначеної дати слід відраховувати 3 роки для звернення з позовом. Представник відповідача ОСОБА_8 - адвокат Рябоконь О.В. вважав, що обрахування строків слід здійснювати з часу ухвалення рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18.06.2012 року.

Однак, суд першої інстанції всупереч положенням ст.ст.263-265 ЦПК України в своєму рішенні жодним чином не дав оцінку переліченим заявам та не обгрунтував з яких причин не взяв їх до уваги.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник позивача, про порушення свого права ОСОБА_7 довідалась у жовтні 2007р., коли звернулась з заявою про перегляд заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22.03.2007 року, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Між тим, з часу скасування 14.11.2007р. заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтаві від 22.03.2007р. та пред'явлення 30.01.2008р. зустрічного позову про визнання правочинів недійсними ОСОБА_7 достеменно було відомо про те, що спірна квартира перебуває у власності відповідача ОСОБА_8 та позивач не обмежена була у праві вживати заходи до відновлення своїх прав на цю квартиру шляхом пред'явлення віндикаційного позову, чим скористалась тільки 06.07.2015р.

Беручи також до уваги, що Октябрським районним судом м. Полтави по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними та поновлення права власності судове рішення ухвалене 18 червня 2012р. і про його постановлення позивачу також достеменно було відомо, адже вона разом з представником - адвокатом ОСОБА_17 була присутня в цьому судовому засіданні, то на думку колегії суддів, ОСОБА_7 пропустила строк, встановлений ст.257 ЦК України для звернення до суду з даним позовом ( т.1, а.с.5-6).

Колегія суддів зауважує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_7 посилається на те, що 01.09.2012р. по пошті отримала повний текст судового рішення від 18.06.2012 року, яким їй відмовлено в задоволенні вимог до перелічених відповідачів. Проте, дана обставина не може розцінюватись як поважна для оцінки пропуску строку для звернення до суду за захистом порушеного права, про що позивачу було відомо з листопада 2007р.

Крім того, даний позов є віндикаційним, який заявлено з інших правових підстав та предмету, ніж той, що розглядався за позовом ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними.

За таких обставин , приймаючи до уваги, що ОСОБА_7 достовірно було відомо про порушення її прав власника з 2007р., проте з даним позовом вона звернулась тільки в серпні 2015р., а також зважаючи на, зроблені відповідно до приписів ч.3 ст.267 ЦК України заяви, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374,376 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 жовтня 2018 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Відмовити ОСОБА_7 в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.В. Прядкіна

Судді: Г.Л. Карпушин

О.І. Обідіна

Повний текст постанови складено 21.02.2019 р.