КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8716/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Київ

Справа № 759/5147/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Телегіної Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року, постановлене у складі судді Миколаєць І.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди,

встановив:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування шкодиу розмірі 32 309 грн. 45 коп.

Свої вимоги обґрунтовує тим, 28.09.2015 року о 09.30 год. по вул. Заболотного в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений автомобіль «Деу», д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом якого під час ДТП був син позивача ОСОБА_3 , та власником якого є позивач. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року визнано винним і притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП відповідача ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом - автомобілем «ЗАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 . Матеріальний збиток внаслідок пошкодження автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_1 , завданий після ДТП, з урахуванням вартості експертизи (800 грн.) визначено позивачем у розмірі 27 309 грн. 45 коп.

На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 27 309 грн. 45 коп., моральну шкоду у розмірі 5000 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 4500 грн. та судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Зазначає, що позивач правомірно користувався автомобілем на момент ДТП та згодом оформив право власності на автомобіль «Деу», д.н.з. НОМЕР_1 , що узгоджується зі ст. 396 ЦК України.

Вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги показання свідка, сина позивача - ОСОБА_3 , який зазначав, що володільцем автомобіля є його батько, він лише на момент зіткнення з ОСОБА_2 перебував за кермом. На даний час автомобіль належить позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, реєстраційний номер автомобіля - НОМЕР_3 .

Стверджує, що особа, якій завдано шкоду від дорожньо-транспортної пригоди був саме позивач, ремонт транспортного засобу здійснювався за кошти позивача, відповідно до здійсненої експертної оцінки. Тому саме позивач має право на звернення до суду.

Також суд не прийняв до уваги клопотання позивача про залучення третьої особи ОСОБА_4 та допит його якості свідка, який може підтвердити продаж автомобіля ОСОБА_1 у 2014 році, а також, що він ніяких претензій до позивача не має.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шнайдер С.В. підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кіцелюк М.В. вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи МТСБУ - адвокат Патрик Г.Г. в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Подала письмові пояснення, в яких вважає правильними висновки суду першої інстанції про неналежність позивача, оскільки на момент ДТП транспортний засіб ОСОБА_1 не належав на праві власності. Також зазначила, що ОСОБА_2 не може бути належним відповідачем у даній справі, оскільки на момент ДТП його відповідальність була застрахована в ПрАТ «Український страховий дім» згідно з полісом № АІ3300921.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції, 28 вересня 2015 року, приблизно о 09.30 год. по вул. Заболотного в м. Києві водій автомобіля «ЗАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Деу», д.н.з. НОМЕР_1 . Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року визнано винним і притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом - автомобілем «ЗАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 .

Про механічні пошкодження автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_1 , які були отримані внаслідок ДТП, що мала місце 28 вересня 2015 року, ОСОБА_3 була видана довідка про пошкодження транспортного засобу.

Вартість матеріального збитку, завданого у результаті пошкодження автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_1 , у ДТП, що сталася 28.09.2015 року, становить 26 509 грн. 45 коп., що вбачається із наявного у матеріалах справи протоколу огляду транспортного засобу від 06.10.2015 року, ремонтної калькуляції вартості відновлювальних робіт та звіту про визначення вартості матеріального збитку від 13.10.2015 року, складеного ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» (а.с. 21-30).

З протоколу огляду транспортного засобу від 06 жовтня 2015 року, складеного ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» вбачається, що власником т/з «Деу», д.н.з. НОМЕР_1 на момент скоєння ДТП був ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 08 листопада 2017 року, власником автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_3 є позивач - ОСОБА_1 . Отже, позивач набув право власності на зазначений автомобіль 08.11.2017 року, тобто більше ніж через два роки після настання ДТП, що стало причиною пошкодження транспортного засобу

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент вчинення ДТП власником автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_1 був ОСОБА_4 , який передав право користування із передачею реєстраційного документу на автомобіль. На момент ДТП , що мала місце 28 вересня 2015 року по вул. Заболотного в м. Києві, автомобілем «Деу», д.н.з. НОМЕР_1 керував син позивача - ОСОБА_3 , отже, саме у його користуванні перебував автомобіль.

Таким чином, відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, позивач ОСОБА_1 не був ні власником, ні володільцем автомобіля «Деу», д.н.з. НОМЕР_1 на момент ДТП і тому не вправі заявляти вимоги, пов`язані із ушкодженням того майна, яке йому не належало або не було у його користуванні. Право власності позивача на вказаний автомобіль виникло в 2017 році. За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З таким висновком колегія суддів погоджується, вважає його законним, обґрунтованим і таким, що відповідає обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що судом безпідставно не було допитано свідка ОСОБА_4 , який би міг підтвердити факт продажу автомобіля ОСОБА_1 у 2014 році, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у даному випадку покази свідка не можуть бути допустимим доказом, адже відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею - продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 .

Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Відповідно до пункту 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Згідно із пунктом 8 Порядку державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі - продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , позивач ОСОБА_1 є власником автомобіля Daewoo Racer, легковий седан-В, номер шассі ( кузова,рами) НОМЕР_5 НОМЕР_6 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , з 08 листопада 2017 року.

Разом з тим, як вбачається з протоколу огляду транспортного засобу від 06 жовтня 2015 року та звіту про визначення вартості матеріального збитку від 13 жовтня 2015 року, складених оцінювачем ТОВ Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт», власником автомобіля Daewoo Racer, номер шассі ( кузова,рами) НОМЕР_5 НОМЕР_6 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на той час був ОСОБА_4 ( а.с. 15-30).

У звіті про визначення вартості матеріального збитку від 13 жовтня 2015 року зазначено, що договір на проведення автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу було укладено між ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» та власником автомобіля ОСОБА_4 ( а.с. 22).

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 57 від 19 жовтня 2015 року про оплату оцінки КТЗ , вартість проведення автотоварознавчого дослідження також було оплачено ОСОБА_4 як власником автомобіля на вказаний період часу ( а.с. 30).

Отже, з вказаних матеріалів справи вбачається, що замовлення оцінки вартості заподіяної внаслідок ДТП шкоди було здійснено власником автомобіля на той час - ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи, що судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 станом на час ДТП 28 вересня 2015 року не був ні власником, ні володільцем зазначеного транспортного засобу, а став власником лише з 08 листопада 2017 року, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що відновлювальний ремонт автомобіля був здійснений за кошти позивача у період часу до 08.11.2017 року. Однак жодних доказів зазначених обставин, зокрема вартості проведеного відновлювального ремонту автомобіля, як фактично понесених витрат, позивачем та його представником надано до суду не було і матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом також безпідставно не було прийнято до уваги покази свідка ОСОБА_3 , який пояснив, що він був лише за кермом автомобіля, а володільцем автомобіля є його батько ОСОБА_1 , колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки належних і допустимих доказів тієї обставини, що позивач був володільцем автомобіля, матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

Інші доводи апеляційної скарги також зводяться до тверджень позивача про те, що на час ДТП позивач був володільцем транспортного засобу і користувався автомобілем «Деу», д.н. НОМЕР_1 . Проте такі доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, і правильно були відхилені судом як такі, що не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції дана належна правова оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.