Провадження № 2/750/459/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря Пишенко М.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

третя особа - ОСОБА_3,

встановив:

13.12.2018 року позивач звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою № 80 по вул. Рокосовського, 62 в м. Чернігові та зняти її з реєстраційного обліку.

Позивач подав до суду заяви про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити.

Відповідач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала.

Третя особа подала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує.

Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом установлено, згідно довідки про склад сімї № 12836 від 06.12.2018 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (квартиронаймач), ОСОБА_3 (дружина) та ОСОБА_2 (дочка) (а.с.5).

Згідно акту від 06.12.2018 відповідач не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 у звязку з виїздом за кордон (а.с.6).

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 квартира належить ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позову, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З аналізу змісту положень цієї статті слідує висновок про те, що визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням можна лише члена сім'ї власника житла, а не власника або співвласника житла, оскільки в такому випадку власник (співвласник) буде позбавлений права користування об'єктом права власності, яке гарантоване статтею 41 Конституції України.

У відповідності до ч.2 ст.317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідач, як співвласник житлового будинку, згідно ч.1 ст.383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Враховуючи викладене і те, що відповідач є співвласником спірної квартири, він має рівне з позивачем та третьою особою право володіння, користування та розпорядження нею, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування квартирою, не залежно від тривалості часу його відсутності.

Окрім цього, заява про визнання позову надійшла від відповідача в конверті з адреси, за якою її визнають такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою).

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В даному випадку визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує його права як співвласника житла.

Враховуючи викладене вище, позов із заявлених підстав задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.В. Карапута