Провадження № 22-ц/801/1692/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 рокуСправа № 127/14758/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Шемети Т. М., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про визнання недійсними та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради та державного акту на право власності на землю за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Воробйова В. В. від 30 травня 2019 року (повний текст судового рішення складено 07 червня 2019 року),

встановив:

14 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила:

- поновити їй строк звернення до суду;

- визнати недійсним та скасувати пункт 6 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року №1394 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 28 кв. м та 10 кв. м, відображених у додатку № 3 висновку судової земельно-технічної експертизи, складеного Товариством з обмеженою відповідальність «Подільський центр судових експертиз» (далі ТОВ «Подільський центр судових експертиз») 28 листопада 2017 року №382, що належить до земель загального користування (проїзд створений рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 690 від 28 липня 1994 року);

- визнати недійсним та скасувати державний акт від 13 грудня 2000 року, виданий ОСОБА_2 на підставі рішення Вінницької міської ради № 1394 від 25 грудня 1997 року в частині, що стосується передачі в приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :02:017:0116 площею 0,0163 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 22 квітня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу набула у власність земельну ділянку площею 0,0550 га за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

24 лютого 2011 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради відповідно до рішення № 434 від 22 лютого2011 року їй було видано свідоцтво про право власності на жилий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 .

На час придбання земельної ділянки попередні власники повідомили, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 690 від 28 липня 1994 року створено проїзд загального користування площею 154 кв. м по АДРЕСА_1 для АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 по фактичному використанню за рахунок міськземфонду.

Зазначала, що протягом останніх років ОСОБА_2 почав самостійно обмежувати її в користуванні спільним проїздом. Зокрема, встановив металеві стовпчики, бордюри, розмістив частини автомобілів та гумові покришки, вкопав лавку та прив`язав на ланцюг собаку. Також, відповідач займається ремонтом автомобілів та їх миттям, в наслідок чого вода стікає під будинок ОСОБА_1 , створюючи загрозу його руйнування.

Вона практично позбавлена можливості повноцінно користуватись спільним проїздом, у зв`язку з чим звернулася з позовом про усунення перешкод в користуванні проїздом, в ході розгляду якого судом довідалась про наявність державного акту про право приватної власності, виданого на підставі рішення Вінницької міської ради № 1394 від 25грудня 1997 року, за яким ОСОБА_2 отримав у власність чотири земельні ділянки. З урахуванням висновку судової земельно-технічної експертизи, вважала, що під час приватизації відповідачем земельної ділянки площею 0,0163 га відбулось зміщення меж між ділянкою загального користування та ділянкою, яка перейшла у власність ОСОБА_2 Зазначена частина ділянки прилягає до її ділянки, а також межує із проїздом загального користування. При надані дозволу на приватизацію цієї ділянки Вінницькою міською радою не було припинено дію рішення виконкому № 690, в результаті чого відбулося зменшення розміру загального проїзду та змінено його конфігурацію. Також під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 не було складено проект її відведення, не визначено на місцевості поворотні точки та межі ділянки в натурі, не встановлено межових знаків, межі не погоджені із суміжними землекористувачами. Про наявність оспорюваних рішення виконкому міської ради та державного акту ОСОБА_1 довідалась в червні 2018 року, тому має підстави для поновлення строку звернення до суду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2019 року позов задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано пункт 6 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 25 грудня 1997 року №1394 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 28 кв. м та 10 кв. м, відображених у додатку № 3 висновку судової земельно-технічної експертизи, складеного Товариством з обмеженою відповідальність «Подільський центр судових експертиз» 28 листопада 2017 року № 382, що належить до земель загального користування (проїзд створений рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 690 від 28 липня 1994 року). Визнано недійсним та скасовано державний акт від 13 грудня 2000 року, виданий ОСОБА_2 на підставі рішення Вінницької міської ради № 1394 від 25 грудня 1997 року в частині, що стосується передачі в приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :02:017:0116 площею 0,0163 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. Урешті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду мотивовано тим, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 28 липня1994 року № 690, яким було створено проїзд загального користування мало бути враховане при прийнятті рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 25 грудня 1997 року № 1394, оскільки до складу земельної ділянки площею 1000 кв. м, що передавалось оспорюваним рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів у власність ОСОБА_2 входить частина земельної ділянки площею 28 кв. м та 10 кв. м, що належить до земель загального проїзду. Таким чином, при виготовленні державного акту на земельні ділянки, відповідачем виконавчим комітетом Вінницької міської ради не було дотримано вимоги закону, а саме не враховано рішення № 690, яке є чинним, чим неправомірно частково припинено право користування земельною ділянкою загального користування позивачки.

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності суд першої інстанції виходив із того, що про порушення свого права позивачка достеменно довідалась лише після проведення судової земельно-технічної експертизи ТОВ «Подільський центр судових експертиз» від 28 листопада 2017 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Чернілевська Р. В., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про фактичне утворення проїзду загального користування між садибами сторін відповідно до рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 690 від 28 липня 1994 року, тому що під час приватизації земельної ділянки у АДРЕСА_1 відповідно до рішення виконкому Вінницької міської ради від 05 грудня 1996 року № 964 земельна ділянка передавалась згідно з інвентарними даними від 10 серпня 1988 року, які жодних відомостей про утворений у 1994 проїзд містити не могли. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку самої ОСОБА_1 ширина проїзду з боку в`їзду у її подвір`я (заїзд до гаражу) становить 6,01 м, а не 11 м, як обраховано у висновку судової земельно-технічної експертизи. Проїзд загального користування між будинками АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 не міг бути створений ще й тому, що проїзди загального користування не утворюються для обслуговування житлових будинків, проїзди до них згідно з чинними на той час ДБН 360-92 передбачались завширшки 3,5 м., на відстані не ближче 5 м від стін.

Суд безпідставно послався як на підставу для задоволення позову виготовлення технічної документації із землеустрою лише у 2016 році, оскільки станом на 1997 рік час прийняття оспорюваного рішення Вінницького міськвиконкому про приватизацію земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 стаття 17 чинного Земельного кодексу України (далі ЗК України) в редакції 1990 року у випадку приватизації земельних ділянок, що перебували під житловими будинками, здійснювалась без виготовлення технічної документації із землеустрою на підставі заяви заінтересованої особи та матеріалів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Звертала увагу, що попередній власник земельної ділянки, яку у 2005 році придбала позивачка, ОСОБА_4 погодила межі земельної ділянки відповідача, підписавши Акт узгодження та встановлення меж від 12 лютого 2008 року, а тому спаме з цього часу необхідно рахувати початок перебігу позовної давності.

Представник ОСОБА_1 адвокат Путілін Є. В. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частини перша та друга статті 367 ЦПК України передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що за договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 квітня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І. І., ОСОБА_1 . купила у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0550 га, в межах згідно з планом, розташовану в АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 . 1 а. с. 8).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24 лютого 2011 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради, 27/50 часток будинковолодіння АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 (Т. 1 а. с. 63).

Пунктом 6 рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 690 від 28 липня 1994 року «Про впорядкування і надання земельних ділянок в індивідуальній забудові, та внесення змін в рішення виконкому від 01 листопада 1979 року № 661» вирішено створити проїзд загального користування площею 154 кв. м по АДРЕСА_1 для АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 по фактичному використанню за рахунок міськземфонду. Рішенням зобов`язано управління архітектури і містобудування видати державні акти на право користування землею (Т. 1 а. с. 9). До вказаного рішення додано схему проїзду загального користування, погоджену уповноваженою особою Вінницької міської ради (архітектором) (Т. 2 а. с. 14).

01 грудня 1997 року ОСОБА_2 звернувся до ШЕД № 646 із заявою про передачу йому безоплатно в приватну власність земельної ділянки (Т. 1 а. с. 175).

Таку саму заяву він подав і до виконавчого комітету Вінницької міської ради (Т. 1 а. с. 145).

25 грудня 1997 року рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 1394 «Про вилучення і надання земельних ділянок у приватну власність» надано ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 1000 кв. м по АДРЕСА_1 , і земельну ділянку площею 200 кв. м надано в тимчасове довгострокове користування строком на 10 років (Т. 1 а. с. 10).

13 грудня 2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 25 грудня 1997 року № 1394 ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на чотири земельних ділянки загальною площею 0,0630 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, які розташовані в АДРЕСА_1 , площами, відповідно: 0,0146 га, 0,0094 га, 0,0163 га та 0,0227 га (Т. 1 а. с. 11).

Відповідно до статей 55 та 124 Конституції України кожна особа має право на судовий захист своїх прав та законних інтересів, причому юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Виходячи зі змісту частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо.

Згідно з частинами другою та третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин першої та другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Тобто, особа має право на звернення до суду у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів і лише у встановлених законом випадках до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися в інтересах інших осіб.

Як видно з матеріалів справи спірний проїзд належить до земель комунальної власності Вінницької міської ради, отже вимагати усунення перешкод у користуванні проїздом, зокрема шляхом визнання недійсними та скасування рішення органу місцевого самоврядування та виданого на його підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, позивачка може у тому випадку, якщо внаслідок цього порушується її право на користування ним.

Пунктом 3.22 чинних на час виникнення спірних правовідносин ДБН 360-92 у районах садибної забудови передбачалось формування мереж внутрішньоквартальних проїздів, ширина проїжджої частини яких з однією смугою руху встановлювалась у 3,5 м, а з двома смугами руху у 5,5 м.

Отже, право позивачки на користування загальним проїздом можна вважати порушеним лише за умови, якщо внаслідок приватизації земельної ділянки позивача ширина проїзду не відповідає зазначеним вимогам ДБН 360-92. Проте, рішення виконкому Вінницької міської ради № 690 від 28 липня 1994 року не містить визначення кількості смуг руху проїзду між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , але, як видно з плану земельної ділянки самої ОСОБА_1 у державному акті на право власності на землю, ширина проїзду становила 6,01 м і саме таку земельну ділянку, приватизовану ОСОБА_7 згідно з рішенням Вінницької міської ради від 05 грудня 1996 року, набула позивачка за договором купівлі-продажу від 22 квітня 2005 року.

Таким чином, ширина проїзду не відповідала розмірам, визначеним у рішенні виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 690 від 28 липня 1994 року, ще до прийняття рішення про передачу у власність земельної ділянки відповідача ОСОБА_8 25 грудня 1997 року.

Не можна також погодитись із висновком суду про незаконність рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів № 1394, а відтак і виданого на його підставі державного акту через відсутність технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки ОСОБА_2 з огляду на таке.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 17 ЗК України 1990 року, чинного на час прийняття рішення виконкомом Вінницької міської ради, передача у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Лексична конструкція частини п`ятої цієї статті свідчить про те, що передача у власність земельної ділянки, що була раніше передана громадянину, здійснювалась на підставі матеріалів, що підтверджують її розмір, якими могли бути або земельно-кадастрова документація, або дані бюро технічної інвентаризації, або дані правлінь товариств і кооперативів, або інші дані, які давали можливість встановити розмір земельної ділянки.

Отже, станом на час подання заяви про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 не був зобов`язаний, а виконавчий комітет Вінницької міської ради, відповідно, не мав права вимагати від нього виготовлення технічної документації із землеустрою і повинен був видати державний акт на підставі будь-яких офіційних матеріалів, що підтверджують розмір земельної ділянки, зокрема даних бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо.

Так само суд першої інстанції помилково поклав в основу рішення висновок судової земельно-технічної експертизи № 382 від 28 листопада 2017 року, складений експертом ТОВ «Подільський центр судових експертиз», оскільки відповідно до цього висновку проїзд загального користування зазначений на схемі без ширини з боку домоволодіння АДРЕСА_2 , а також без прив`язок до меж земельних ділянок або будівельних споруд. У зв`язку із відсутністю розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (п. 2 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), закріплення їх межовими знаками) та інформації щодо координат поворотних точок земельної ділянки проїзду загального користування, частковою відсутністю лінійних розмірів та прив`язок на схемі проїзду, що додається до рішення, визначити в натурі інструментальним методом межі проїзду загального користування площею 154 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 між АДРЕСА_1 та № НОМЕР_1 , станом на час проведення експертизи не можливо.

За загальним правилом доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України), а тому суд першої інстанції не мав підстав для висновку, що зміна розміру та конфігурації проїзду, утвореного рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 690 від 28 липня 1994 року, відбулось саме внаслідок приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 .

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду від 30 травня 2019 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про визнання недійсними та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради та державного акту на право власності на землю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , 2157 (дві тисячі сто п`ятдесят сім) грн 55 к. у відшкодування судового збору в розмірі 2114 (дві тисячі сто чотирнадцять) грн 40 к. та 43 (сорока трьох) грн 15 к. сплаченої за його перерахування комісії банку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року)

Головуючий підпис О. С. Панасюк

Судді: підпис Т. М. Шемета

підпис М. М. Якименко

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк