Справа № 463/2175/18 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/3012/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м.Львів

Справа № 463/2175/18

Провадження № 22ц/811/3012/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В.

на рішення Личаківського районного суду м.Львова, ухвалене у м. Львові 8 листопада 2018 року(суддя Жовнір Г.Б.)

у справі

за позовом ОСОБА_3 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., про визнання недійсною умови кредитного договору,-

встановив:

19 квітня 2018 року позивач звернувся з позовом про визнання недійсною умови кредитного договору. Свій позов мотивує тим, що 19 вересня 2012 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено кредитний договір № К-4554649 за умовами якого він отримав кредит в сумі 370 000 грн. строком до 18 вересня 2019 року. Відповідно до п. 1.3.2 договору він сплачує кредитору одноразову комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5% від суми кредиту. Вважає незаконним положення цього договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5% від суми кредиту, оскільки встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Крім того, зазначає, що сума платежу за кредит (тіло кредиту) і проценти за користування кредитом вчасно в терміни погашаються, тобто якщо не існує кредитної заборгованості, то не може стягуватись комісія за її обслуговування. Вважає, що обов'язок сплачувати вищезазначену комісію є несправедливою умовою договору, яка суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Просить визнати вказану умову недійсною з моменту укладення договору. Відповідачем фактично не надаються жодні додаткові послуги щодо обслуговування кредиту, окрім тих, які надаються банками в процесі своєї звичайної діяльності, і компенсація за які здійснюється в складі процентів за користування кредитом. Відповідно із абзацом 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Відтак, оскільки умови договору щодо сплати комісії є незаконними, тому підлягають зарахуванню кошти, які були сплачені в якості комісії, на погашення тіла кредиту та відсотків за кредитом. Просить суд ухвалити рішення яким зобов'язати відповідача надати довідку про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Рішенням суду позов задоволено частково.

Визнано недійсною з моменту укладення кредитного договору № К-4554649 від 19 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_3 умову цього договору, вказану в п. 1.3.2 договору, в частині щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5% від суми кредиту.

Зобов'язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова В.В. зарахувати сплачену ОСОБА_3 на підставі пункту 1.3.2 кредитного договору № К-4554649 від 19 вересня 2012 року комісію на погашення тіла кредиту та відсотків за кредитним договором № К-4554649 від 19 вересня 2012 року. В решті позову відмовлено. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржує Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк»Кадиров В.В. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вказує, що 19 вересня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № К-4554649 за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 370 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 18 вересня 2019 року. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю - надав кредитні кошти, а позичальник отримав кредит. Однак, відповідно до розрахунку заборгованості позичальник невчасно та з порушенням умов кредитного договору здійснює погашення заборгованості, порушуючи графік платежів, а тому не відповідають дійсності його твердження про зміну умов кредитного договору № К-4554649 від 19лютого 2012 року. Зазначає, що перед укладенням кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, що підтверджується листом - повідомленням щодо надання інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту від 19 лютого 2012 року, який є невід'ємною частиною укладеного кредитного договору. Зазначає, що можливість встановлення оплати за обслуговування кредитної заборгованості передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління Національного Банку України 10 травня 2007 року №168, а обслуговування кредитної заборгованості не є діями, які банк здійснює на власну користь, а на користь самого споживача. Вважає, що в матеріалах справи наявні письмові докази, з яких чітко вбачається, за які саме послуги Банку встановлена комісія за обслуговування кредитної заборгованості. Крім цього вважають, що існують підстави для застосування позовної давності.

25 лютого 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача у справі ОСОБА_3, в якому він просить апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В.залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 8 листопада 2018 року залишити без змін. Вважає рішення суду законним, а доводи апеляційної скарги безпідставними і необґрунтованими, оскільки банком позивачу не було надано жодного листа-повідомлення з інформацією про умови кредитування в комплекті до оригіналів кредитного договору. Крім цього вважає обов»язок сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 1950 грн. щомісячно є несправедливою умовою договору, оскільки банком не надано жодного розрахунку вартості та обгрунтування таких послуг за обслуговування неіснуючої кредитної заборгованості.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.

Встановлено, що 19 вересня 2012 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № К-4554649 за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 370 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 18 вересня 2019 року, на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 1.3.2 вказаного договору передбачено, що позичальник сплачує кредитору щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 цього Договору.

З графіку платежів вбачається , що згідно кредитного договору № К-4554649 від 19 вересня 2012 року позивачу за період з 19 жовтня 2012 року по 19 вересня 2019 року необхідно сплатити комісію в розмірі 155 400 грн.

Відповідно до виписки по особових рахунках по кредитному договору за період з 19 вересня 2012 року по 18 лютого 2016 року позивачем сплачувалась комісія за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,5% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 цього Договору - 1 850 грн. щомісячно.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Встановлено, що кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Описаний кредит є споживчим, а тому для врегулювання даних правовідносин належитьзастосовувати Закон України «Про захист прав споживачів» ( у редакції, яка була чинною на момент укладення вказаного договору).

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1-2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови договору, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачиться на користь споживача.

Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746 цс та пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Отже відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредитної заборгованості банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Сума, яка нарахована банком до сплати за таке обслуговування майже, дорівнює половині суми, яку позивач отримав в кредит.

Доводи відповідача про те, що позивач при укладенні договору ознайомився з текстом договору та графіком щомісячних внесків, в яких зазначено розмір комісії, судом першої інстанції вірно відхилено, оскільки зазначені документи не містять конкретного переліку послуг, що надаються позичальнику під виглядом послуг з обслуговування кредитної заборгованості, і які підпадають під визначення послуг в розумінні статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (частина 1 статті 217 ЦК України).

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для визнання недійсними частин договору, які передбачають сплату позичальником комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості та відповідальності за її несплату.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Тому, як наслідок визнання недійсним умов кредитного договору, в частині комісії за обслуговування кредитної заборгованості, з врахуванням вимог позивача, належить зобов'язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахувати сплачену позивачем суму комісії в рахунок інших обов'язкових платежів, що передбачені умовами вказаного кредитного договору.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 8 листопада 2018 року 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28 лютого2019 року.

Головуючий

Судді