Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 642/203/14-ц

провадження № 61-19005св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного судум. Харкова від 02 липня 2016 року у складі судді Шрамко Л. Л.та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, просила стягнути на її користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму грошових коштів, еквівалентну на час ухвалення рішення суду, у розмірі 7 500,00 доларів США, як набутих останніми без достатньої правової підстави.

Позов обґрунтовано тим, що 09 вересня 2012 року ОСОБА_1 уклала з відповідачем ОСОБА_2 попередній договір про відчуження належної останній частини житлового будинку з надвірними будівлями, які розташовані у АДРЕСА_1 .

Відповідно договору від 09 вересня 2012 року, оформленого у присутності свідків у вигляді розписок, відповідач ОСОБА_2 зобов`язалась продати позивачу 17/100 частини (приміщення №І, II, 1-2,1-3), земельну ділянку площею 6,41 кв.м, згідно з рішенням суду у справі № 2-783 1964 року про порядок користування житловим будинком і земельною ділянкою у АДРЕСА_1 , за ціною 148 500,00 грн, що еквівалентно 18 000,00 доларів США, та отримати суму коштів після продажу належної позивачу квартири АДРЕСА_2 . До оформлення документів і виплати коштів за цю частину будинку відповідач ОСОБА_2 надала їй згоду на користування жилими приміщеннями вказаної частини будинку. Окремою розпискою ОСОБА_2 та інший власник будинку ОСОБА_4 надали згоду на проживання у відчужуваній частині будинку без права на житло особам, зазначеним позивачем ОСОБА_1.

09 вересня 2012 року сторони погодили усі істотні умови майбутнього договору купівлі-продажу частини житлового будинку та визначили момент, з яким пов`язується виникнення відповідних прав та обов`язків сторін щодо продажу частини житлового будинку -продаж позивачем належної їй квартири.

14 грудня 2012 року на прохання продавця ОСОБА_2 з метою належного оформлення документів для відчуження належної їй частини житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , через її дочку ОСОБА_3 позивач передала завдаток у розмірі 6 000,00 доларів США, що підтверджується власноруч складеною розпискою ОСОБА_3

14 травня 2013 року ОСОБА_3 отримала від позивача для передачі ОСОБА_2 суму коштів у розмірі, еквівалентному 1 500,00 доларів США, про що надала розписку.

У грудні 2012 року позивач продала свою квартиру, тобто настала та подія, з якою сторони пов`язували виникнення у них прав та обов`язків щодо необхідності укладання основного договору купівлі-продажу частини житлового будинку. У зв`язку з тим, що сторони не визначили дату юридичного оформлення укладання договору купівлі-продажу, позивач у жовні 2013 року направила відповідачам листи, відповідно до яких встановлено конкретний момент і місце нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу частини житлового будинку - 18 листопада 2013 року о 10 год 00 хв у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алекаєвої З. Б. за адресою: АДРЕСА_3 , запропоновано відповідачам з`явитися з готовими для продажу документами.

У визначений строк відповідачі не з`явилися до приватного нотаріуса для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу частини житлового будинку, про що нотаріусом позивачу видано відповідну довідку №226/01-16 від 18 листопада 2013 року. Будь-яких інших відомостей від відповідачів щодо їхньої неявки до приватного нотаріуса чи заперечень на вимогу з`явитися до визначеного позивачем нотаріуса не надходило.

Відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення основного договору купівлі-продажу частини житлового будинку на умовах, визначених попереднім договором від 09 вересня 2012 року, передані позивачем для відповідачів кошти у загальному розмірі 7 500,00 доларів США є такими, що одержані останніми без достатньої правової підстави, оскільки підстава відповідно якої вони були передані відпала з вини відповідачів, тому підлягають солідарному стягненню з них.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 148 920,00 грн, що еквівалентно 6 000,00 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 592,00 грн. У іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 отримала від позивача грошові кошти у розмірі 6 000,00 доларів США без достатньої правової підстави. Доказів отримання ОСОБА_2 зазначених грошових коштів від ОСОБА_3 суду не надано, тому відсутні підстави для солідарного стягнення цієї суми з обох відповідачів.

Позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів суми, еквівалентної 1 500,00 доларів США, задоволенню не підлягають, оскільки зі змісту розписки від 14 травня 2013 року не вбачається, за що саме ці кошти підлягають передачі ОСОБА_2 Жодних зобов`язань сторін стосовно грошових коштів у розписці не зазначено.

Крім того, позивачем не надано суду докази на підтвердження передачі ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 02 липня 2016 рокузалишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд дійшов правильного висновку про отримання ОСОБА_3 від позивача грошових коштів у сумі 6 000,00 доларів США без достатньої правової підстави, оскільки остання не мала права вчиняти будь-яких дій, спрямованих на продаж спірного нерухомого майна.

Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження передачі ОСОБА_3 ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 1 500,00 доларів США, які вона отримала від ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року, просила скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Рух справи у суді касаційної інстанції

07 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з розпорядженням від 10 червня 2019 року № 641/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» справу відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями призначено судді - доповідачеві Олійник А. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не з`ясовано усі обставини справи, які мають значення для справи, зроблено висновки, які не відповідають обставинам і матеріалам справи.

Порушено право ОСОБА_3 на участь у судових засіданням, у зв`язку з тим, що судових повісток до неї не надходило, що позбавило її можливості подати свої докази за заперечення щодо позовних вимог.

Гроші для передачі ОСОБА_5 вона отримувала як її дочка, а не як її представник.

Суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги копію розписки ОСОБА_2 про отримання коштів від ОСОБА_3 , зазначивши, що вона відсутня у матеріалах справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з метою належного оформлення документів для відчуження частини житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 14 грудня 2012 року передала ОСОБА_3 завдаток у розмірі еквівалентному 6 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою останньої.

Згідно із розпискою від 14 травня 2013 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 для передачі ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 500,00 доларів США.

ОСОБА_3 не була власником зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями, на момент отримання грошових коштів у розмірі 1 500,00 доларів США не була наділена такими повноваженнями з боку власника домоволодіння, оскільки строк дії довіреності, виданої власником житлового будинку ОСОБА_2 , сплинув 21 липня 2011 року, і остання зазначених дій ОСОБА_3 надалі не схвалювала.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Вказані положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Частиною другою статті 533 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суди встановили отримання ОСОБА_3 від позивача грошових коштів у розмірі 6 000,00 доларів США без достатньої правової підстави, оскільки остання не мала права вчиняти будь-яких дій, спрямованих на продаж спірного нерухомого майна.

Верховний Суд зазначає, що оскільки відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попередній договір не був укладений у формі, встановленій для основного договору, то до спірних правовідносин необхідно застосувати статтю 1212 ЦК України.

Доводи касаційної скарги, які аналогічні доводам апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 брала гроші як дочка ОСОБА_2 , а не як її представник, були перевірені та оцінені судом апеляційної інстанції, який обгрунтовано зазначив, що наявність родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є підставою винкинення у останньої повноважень діяти від імені ОСОБА_2 відповідно до статей 237-242 ЦК України.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на наявність у матеріалах справи розписки ОСОБА_2 про отримання коштів від ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції надав оцінку обставинам та доказам у справі, вказавши, що матеріали справи такої розписки не містять та такої розписки ОСОБА_3 та (або) її представником й до суду апеляційної інстанції не надано.

Довоги касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 не викликалася на судові засіданням є безпідставними з огляду на таке.

Рішення суду першої інстанції 02 липня 2016 року ухвалено без участі ОСОБА_3 та її представника, відомості про її належне повідомлення про про час і місце розгляду справи судом першої інстанції у матеріалах справи відсутні.

Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подавала ОСОБА_3 .

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 16 березня 2017 року брала участь представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 ( а. с. 104, 261). Отже, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 мала можливість викласти свої аргументи і доводи щодо законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції. Тому доводи касаційної скарги про порушення її прав у зв`язку з неможливістю брати участь у судових засідання є необгрунтованими.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовими рішеннями у справі, Верховний Суд зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій належно встановили обставини справи, надали належну оцінку доводам позивача та наданим доказам у справі, правильно здійснили тлумачення норм матеріального права та застосували їх до спірних правовідносин.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права є необгрунтованими.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Щодо зупинення виконання постанови

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року зупинено виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Відновити виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко