Справа № 428/8318/18
Провадження № 22-ц/810/435/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1, відповідач - Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження,

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 жовтня 2018 року , ухваленого Сєвєродонецьким міським судом у складі: судді Кордюкової Ж.І. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом до суду, який мотивувала тим, що з 06 січня 2005 року позивач працювала на Приватному акціонерному товаристві «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» та наказом від 22 серпня 2017 року була звільнена за власним бажанням у зв'язку з порушенням трудового законодавства у порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Однак відповідач не провів з нею повного розрахунку в день звільнення, а саме не виплатив грошову суму в розмірі 31796,71 грн. Ці кошти стягнуті судовим наказом від 05 грудня 2017 року № 428/13029/17 року. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23 серпня 2017 року по 19 квітня 2018 року становить 42158,80 грн., яку позивач на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути з відповідача.

Представник Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» надав в суді першої інстанції відзив, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтувала тим, що підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є порушення строків проведення розрахунку з працівником при звільненні та вина власника. З посиланням на норми ст. 617 ЦК України, ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» зазначила, що внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) актів тероризму, військових дій на території України, які були встановлені науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 28.11.2017 року № 3800/2/21-10.2, виникла ситуація, внаслідок якої стала неможливою своєчасна виплата заробітної плати при звільненні позивача. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» за невиконання зобов'язань, передбачених ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 і ст. 116 КЗпП України. Крім того, в результаті пошкодження електромереж внаслідок бойових дій ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» було відключене від об'єднаної енергосистеми України та не має доступу до електростанцій України, а відновити доступ до джерел електропостачання немає можливості через розташування пошкоджених мереж у зоні бойових дій. Введення в дію паралельної лінії енергопостачання підприємства (приєднання до загальноукраїнської мережі) не відбулось, що підтверджується листами Держенергонагляду від 14.11.2014 року №01/11-5590, актами Сєвєродонецького відділення Держенергонагляду від 18.01.2016 року №02/23-02-003 та від 07.03.2017 року №02/23-02-005. Для вирішення питань щодо забезпечення надійного енергопостачання підприємства ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» зверталось до профільних міністрів, проте це питання вирішено не було. Зазначені обставини унеможливлюють до теперішнього часу виробничу діяльність та випуск продукції ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». В зв'язку з неможливістю ведення виробничої діяльності на підприємстві було введено простій. Вказані обставини свідчать про те, що невиплата заробітної плати працівникам при звільненні не є результатом вини роботодавця, а є наслідком форс-мажорних обставин.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.08.2017 року по 19.04.2018 року, включно, в сумі 41813,59 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»звернулось з апеляційною скаргою, в якій, вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та незаконним в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, помилкове встановлення обставин справи, які не були доведеними, порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 жовтня 2018 року та відмовити у задоволенні позовних вимог

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що Науково-правовий висновок щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), зроблений Торгово-промисловою палатою України 28.11.2017 року за №3800/2/21-10.2 (далі - Науково-правовий висновок від 28.11.2017 року №3800/2/21-10.2), є документом, що засвідчує форс-мажорні обставини, внаслідок впливу дії яких знівельована можливість підприємства виконати обов'язок, передбачений законодавством України про працю, а саме провести розрахунок з кожним звільненим працівником у день звільнення, що свідчить про відсутність провини роботодавця у невиплаті працівникові всіх належних йому при звільненні сум. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме проведення з квітня 2014 року антитерористичної операції в регіоні та відсутність належного енергопостачання, позбавили відповідача можливості ведення нормальної господарської діяльності і як наслідок - виконувати обов'язок по проведенню розрахунку із звільненими працівниками. Вказані форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості відповідача, вони об'єктивно впливають на його зобов'язання, передбачені ст. 116 КЗпП України, та унеможливлюють їх виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просила залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач заперечувала проти її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот», зазначені відносини припинились 22.08.2017 року за власним бажанням позивача на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с. 8-10).

На момент звільнення позивача заборгованість по заробітній платі становила 31796,71 грн. (а.с. 12), про стягнення якої 05.12.2017 року Сєвєродонецьким міським судом Луганської області був виданий судовий наказ та відкрито виконавче провадження (а.с. 14).

ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» 20.04.2018 року виплатило позивачу борг по заробітній платі в повному обсязі в сумі 31796,71 грн., що підтверджується копією виписки по договору з банківського рахунку позивача від 23.04.2018 року, виданої АБ «Кліринговий дім» (а.с. 15).

Відповідно до ПКМУ № 100 середньогодинна заробітна плата ОСОБА_1 складає 34,01 грн., середньомісячна кількість часів за період - 155,4 год., середньомісячна заробітна плата - 5285,15 грн., що підтверджується довідкою ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» № 36094 від 24 травня 2018 року про середню заробітну плату (а.с. 13).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд виходив з того, що єдиним документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Торгово-промисловою палатою України, складений та засвідчений уповноваженими особами із засвідчення форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) та зареєстрований в Реєстрі сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Суд першої інстанції зазначив, що Науково-правовий висновок від 28.11.2017 року №3800/2/21-10.2 не є сертифікатом (висновком, довідкою, підтвердженням) засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а є письмовою думкою певних фахівців у галузі права стосовно спірних правовідносин, висловленою за приватним замовленням відповідача лише на підставі відомостей та документів наданих ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», а тому даний висновок не є належним та допустимим доказом у даній справі та судом до уваги не приймається.

З урахуванням викладених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 23 серпня 2017 року по 19 квітня 2018 року в розмірі 41813,59 грн.

Вказані обставини та висновки суду першої інстанції підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті оскаржуваного рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не взяті до уваги докази відповідача щодо відсутності його вини з приводу затримки розрахунку при звільненні, за якими виконання ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» зобов'язання, передбаченого ст. 116 КЗпП України, унеможливлено дією форм-мажорних обставин, зокрема, проведення з квітня 2014 року антитерористичної операції в регіоні та відсутність належного енергопостачання позбавили відповідача можливості ведення нормальної господарської діяльності і як наслідок - виконувати обов'язок по проведенню розрахунку із звільненими працівниками, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із системного аналізу вказаної норми права вбачається, що законодавець пов'язує право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі наявності складу порушення, а саме: порушення власником строку розрахунку при звільненні та його вини в затримці розрахунку при звільненні.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року за № 6-948цс16 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що з огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці правовідносини. Вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 2 вересня 2014 року, за змістом ч. 1 ст. 1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Порядок, підстави та строк видачі Сертифікатів про настання форс-мажорних обставин встановлений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 № 44(5).

Вказаний Регламент Торгово-промислової палати є спеціальною нормою, яка регулює відповідні правовідносини, а тому учасники таких правовідносин повинні дотримуватись вимог, викладених у Регламенті Торгово-промислової палати.

Відповідно до п 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що протягом терміну дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який видається по конкретному договору, контракту, податковим та/чи іншим зобов'язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 28 листопада 2017 року за № 3800/2/21-10.2, наданий відповідачем як доказ по справі, не є достатнім доказом, який безумовно підтверджує настання для ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) щодо виконання передбачених законодавством України про працю обов'язків роботодавця при звільненні працівників. Інших доказів на підтвердження відсутності такої вини відповідач суду першої інстанції не надав. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за несвоєчасне та неповне проведення розрахунку з працівником при його звільненні.

У Науково-правовому висновку від 28 листопада 2017 року за № 3800/2/21-10.2 зазначено, що втратою можливості ведення нормальної господарської діяльності на виробничих потужностях ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» через вплив дії обставин, що від нього не залежать, фактично позбавило можливості виконати обов'язок передбачений ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83, ст. 116 КЗпП України щодо проведення розрахунку з кожним звільненим працівником, зокрема починаючи з 27 грудня 2016 року, в тому числі з позивачем, який звільнений 22 серпня 2017 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що товариством не виконується обов'язок щодо виплати працівникам при звільненні всіх сум в день звільнення, як це передбачено ст. 116 КЗпП України, з 27 грудня 2016 року, тобто після спливу двох років з часу зруйнування Луганської ТЕЦ та припинення електропостачання ПС «Михайлівська - 330 кВ», що зазначено у науково-правовому висновку на обґрунтування дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та на що посилається відповідач у своїх запереченнях.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що в період з 23 серпня 2017 року по 19 квітня 2018 року ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» здійснювало виплату заробітної плати працюючим працівникам товариства. Виробнича діяльність товариством велася, випуск продукції на підприємстві здійснювався з жовтня по грудень 2017 року, з січня по лютий 2018 року, що підтверджується листом ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» від 26.02.2019 року (а.с. 148).

Тобто, ті ж самі обставини, які тривають з 2014 року та зазначені у Науково-правовому висновку (обставини непереборної сили), не унеможливили виконання обов'язків приватним акціонерним товариством «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» щодо виплат заробітних плат у вказаних періодах, а тому не можуть вважатися достатнім доказом того, що ці ж самі обставини вплинули на виконання своїх обов'язків підприємством у 2017 році, а саме на день звільнення позивача, тобто 22 серпня 2017 року.

Тому наведене не може беззаперечно підтверджувати відсутність вини підприємства щодо невиконання обов'язку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ст. 116 КЗпП України.

Навпаки, зазначені вище обставини свідчать про те, що відповідач мав можливість здійснити виплату заборгованості, яка виникла перед позивачем, протягом часу затримки розрахунку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що затримка виплати заробітної плати позивачу при звільненні сталася не з вини товариства, а є слідством форс-мажорних обставин, а саме проведення антитерористичної операції на території Луганської області, неналежним постачанням електричної енергії, потреб в електричній енергії, які є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості відповідача, вони об'єктивно впливають на його зобов'язання, передбачені ст. 116 КЗпП України, та унеможливлюють їх виконання, аналогічні за змістом заперечень на позовну заяву, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком суду щодо їх оцінки.

В частині розрахунку та визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні апеляційна скарга доводів не містить.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б в сукупності давали підстави дійти висновку про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні позивача.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 28 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: