КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лавкова Олександра Сергійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 7 травня 2019 року (суддя Колдіна О.О.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

у листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 45 506грн 09коп. за кредитним договором № K3V3СС9FF80008 від 15 березня 2011р. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору № K3V3СС9FF80008 від 15 березня 2011р. відповідач отримав кредит у розмірі 40 500грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач посилався на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач стверджував, що відповідач належним чином не виконував зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 03 жовтня 2018р. становить 45 506грн 09коп. та складається із пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором у розмірі 42 862грн 94коп., а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 2 143грн 15коп. (процентна складова).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 7 травня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 42 862грн 94коп. та 1 660грн судового збору.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Лавков О.С. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити; стягнути з позивача судові витрати у розмірі 12 943грн, з яких 2 643грн - сума судового збору, 10 300грн - витрати на професійну правничу допомогу; вжити заходів процесуального примусу шляхом накладення на представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Гребенюка О.С. та ПАТ КБ «ПриватБанк» штрафи у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за зловживання процесуальними правами та введення суд в оману.

Представник відповідача посилається на неповне встановлення судом обставин, що

мають значення для справи, оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення існували рішення судів між тими самими сторонами з тих самих підстав та з тим самим предметом спору, а саме: рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2016 року, яким з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість у розмірі 16 889грн 04коп., в тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 11 796грн 15коп., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 2грн 29коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 2 097грн 59коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 2 9993грн 01коп., яке було виконано відповідачем 27 листопада 2017 року; заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 квітня 2015 року, яке частково скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 5 липня 2017 року - закрито провадження в частині стягнення заборгованості за кредитом, процентів, комісії та пені, а в частині стягнення штрафу (процентна складова) у розмірі 604грн 12коп. та штрафу (фіксована частина) у розмірі 500грн залишено без змін; ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018р. про поворот виконання рішення та стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8 798грн 72коп.

Крім того, представник відповідача зазначає, що судом не встановлено чи існує заборгованість за тілом кредиту, чи подано позов в межах позовної давності, за який період обрахована пеня, на які суми заборгованості та яким чином вона нарахована, не враховано той факт, що строк дії договору закінчився 15 березня 2012 року, тому на момент звернення позивача з даним позовом закінчився не лише строк позовної давності щодо стягнення пені, а і строк загальної позовної давності.

Також представник відповідача звертає увагу, що розрахунок заборгованості є безпідставним.

Представник відповідача вважає незаконним пункт 1.7.31 Умов надання споживчого кредиту щодо визначення строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості по кредиту, відсотків та штрафних санкцій в 50 років, оскільки дані умови відповідачем не підписані та він з ними не погоджується, також просить застосувати спеціальну позовну давність в один рік та загальну в три роки до вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, рахуючи початок перебігу позовної давності з березня 2013 року.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 15 березня 2011 року ОСОБА_1 підписав заяву позичальника № K3V3СС9FF80008, в якій просив надати кредит у сумі 40 500грн на строк 12 місяців, з 15.03.2011р. по 14.03.2012р. включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. За умовами заяви позичальник погоджується з тим, що ця заява разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 03 жовтня 2018р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором у сумі 45 506грн 09коп., яка складається із пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором у розмірі 42 862грн 94коп., яка нарахована за період з 15 лютого 2012 року по 19 січня 2017 року, а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 2 143грн 15коп. (процентна складова).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів виконання обов`язку в частині сплати заборгованості за

тілом кредиту та відсотками, а тому позовні вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що штраф та пеня є одним видом відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а подвійне притягнення до відповідальності суперечить ст. 61 Конституції України.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № K3V3CC9FF80008 від 15 березня 2011 року станом на 8 лютого 2013 року у розмірі 16 889грн 04коп., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 11 796,15грн, заборгованості за процентами у сумі 2 097,59грн, заборгованості за пенею у сумі 2 993,01грн.

Крім того, заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року, залишеним в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду міста Києва від 5 липня 2017 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» штраф (фіксована частина) у розмірі 500грн. та штраф (процентна складова) у розмірі 604грн 12коп.

Також Апеляційний суд м. Києва закрив провадження у частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 пені у сумі 3 054,73грн., яку банк нарахував станом на 8 грудня 2014 року.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За таких обставин, позивач не мав правових підстав для пред`явлення позовних вимог про повторне стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за пенею, нараховану за період з 15 лютого 2012 року по 27 листопада 2014 року, так як вказані вимоги вже двічі були предметом судового розгляду і по ним двічі приймалися судові рішення, які на день подачі даного позову набрали законної сили.

Стягнувши з відповідача пеню за період з 15 лютого 2012 року по 27 листопада 2014 року, суд ухвалив рішення всупереч положень ст. 61 Конституції України, що призвело до подвійного стягнення за одне й те ж зобов`язання.

Згідно позовної заяви позивач також просить стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань, нараховану станом на 19 січня 2017 року, тобто після

ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Частиною 3 статті 549 ЦК України визначено, що пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема,сплата неустойки (пункт 3).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Однак, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13.

З наданих до апеляційної скарги документів вбачається, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором було виконано 27 листопада 2017 року, а відтак грошові зобов`язання не були виконані у повному обсязі, тому банк мав правові підстави для нарахування пені до остаточного виконання зобов`язань по поверненню кредиту та процентів (пункт 1.5.21 Умов).

У апеляційній скарзі представник відповідача заявив про застосування позовної давності, посилаючись на те, що відповідач не був повідомлений належним чином про судовий розгляд справи судом першої інстанції, а відтак був позбавлений можливості подати таку заяву про ухвалення судового рішення.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення відповідача про відкриття провадження у даній справі, так як копію позовної заяви та додані матеріали суд направив за місцем його реєстрації, не звернувши увагу, що у заяві позичальника зазначена інша адреса місця проживання відповідача.

Крім того, судове повідомлення, направлене на адресу відповідача, було повернуто до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що відповідно до положень ст. 130

ЦПК України не є належним повідомленням учасника справи про судовий розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про розгляд справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне розглянути доводи представника відповідача про застосування позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивач звернувся до суду 23 листопада 2018 року (с.с.30) з позовом про стягнення пені за період з 27 листопада 2014 року по 19 січня 2017 року, отже поза межами строку спеціальної позовної давності в один рік, а відтак його позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Згідно пункту 1.7.31 Умов надання споживчого кредиту строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості по кредиту, відсотків та штрафних санкцій встановлений у 50 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при укладенні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі статті 259 ЦК України. Надані позивачем до матеріалів справи Умови надання споживчого кредиту фізичним особам "Розстрочка" відповідачем не підписувались.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для висновку, що відповідачем було погоджено збільшення позовної давності до 50 років.

Вимоги апеляційної скарги про вжиття заходів процесуального примусу шляхом накладення на представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Гребенюка О.С. та ПАТ КБ «ПриватБанк» штрафу у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних

осіб за зловживання процесуальними правами та введення суд в оману, задоволенню не підлягають, так як не відносяться до компетенції суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції не повно з`ясовані фактичні обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, допущенні порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а у позові відмовляється, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений останнім за подання апеляційної скарги судовий збір.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

В апеляційній скарзі наведений опис наданих адвокатом Лавковим О.С. послуг та їх вартість, зокрема: консультування відповідача з цивільного, цивільного процесуального законодавства, вартість даної послуги визначено у сумі 500грн; отримання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 7 травня 2019 року, вартістю 1 000грн;

ознайомлення з матеріалами справи та вивчення матеріалів справи, вартістю 1 500грн; підготовка правового висновку по справі та надання рекомендацій щодо подальшого оскарження, вартістю 700грн; підготовка апеляційної скарги вартістю 2 600грн; оплата на користь відповідача судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643грн; представництво (участь в судових засіданнях) відповідача у Київському апеляційному суді, вартістю 4 000грн, а всього 12 943грн. (с.с.55).

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником ОСОБА_1 - адвокатом Лавковим О.С. надано:

- копію угоди про надання професійної правничої (правової) допомоги від 20 серпня 2018р., укладеного ОСОБА_1 з адвокатським бюро «Практика Олександра Лавкова»;

- копію додаткової угоди № 1 від 6 червня 2019р., якою визначено обсяг та вартість послуг, наданих відповідачу;

- копію акта № 01/07-19 приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 15 липня 2019р. та копію акта звіряння розрахунків від 16 липня 2019р. (с.с.185, 189, 190, 191).

Разом з цим, суду не надано доказів оплати відповідачем послуг адвоката (платіжне доручення, чек, квитанція тощо).

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг та акт звіряння розрахунків, не є розрахунковими документами та не підтверджують понесення відповідачем вартості витрат на професійну правничу допомогу, а відтак відсутні правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідача даних витрат.

Крім того, сплата судового збору не є послугою правничої допомоги.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лавкова Олександра Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 7 травня 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», який знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , судовівитрати у сумі 2 643грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк