Справа № 344/6900/18
Провадження № 22-ц/4808/116/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Девляшевського В.А., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в житлове приміщення, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2018 року, постановленого суддею Татаріновою О.А.,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась в суд із даним позовом та просила вселити її у квартиру АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 Після його смертів порядку спадкуванняотримала у власність ?частку квартири АДРЕСА_1 їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстраційним номером 1-52. Інший спадкоємець ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину до цього часу не отримав.

На даний час відповідач, маючи єдині ключі до вхідних дверей квартири на її неодноразові прохання надати їх постійно відмовляє, чим незаконно позбавляє можливості вільно проживати, володіти та користуватися своїм майном. Зверталася з листом до відповідача з проханням добровільно надати дублікат ключа від вхідних дверей квартири з терміном до 28 березня 2018 року, але до цього часу ключі не отримала. Таким чином відповідач чинить їй перешкоди у вільному користуванні квартирою, 1/2 частка якої належить їй на праві приватної власності, та у цій квартирі вона має намір постійно проживати.

Рішенням Івано-Франківської області від 31 жовтня 2018 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення є незаконним і необґрунтованим внаслідок неповноти встановлення судом обставин, які мають значення для справи, та неправильності їх встановлення, необґрунтованої відмови у прийнятті зустрічної позовної заяви та доданих до неї доказів, ухвалене з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Право власності на ? частки квартири було зареєстроване на його ім'я державним реєстратором. Враховуючи той факт, що став власником частки квартири, звернувся до суду із зустрічним позовом, подавши клопотання про продовження строку на подання зустрічного позову, однак судом у прийнятті позову відмовлено, а клопотання про продовження строку на його подання судом не розглядалося. Грубе порушення судом його процесуального права призвело до неможливості подання апелянтом доказів та позбавило його права на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом не враховано, що спірна квартира належала його померлому батькові на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду м. Івано-Франківська 28 січня 1999 року. Він, як єдиний спадкоємець, після смерті батька на початку 2012 року подав заяву про прийняття спадщини, житлової квартири АДРЕСА_1. Свідоцтво про право на спадщину на квартиру до 23 липня 2018 року не отримував. З ухвали Івано-Франківського міського суду від 27 червня 2018 року дізнався, що на квартиру претендує його сестра ОСОБА_2, про існування якої батько ніколи не згадував, фотографії в сімейному архіві відсутні.

Після смерті батька апелянтом спадщина фактично була прийнята, ним сплачувалися комунальні послуги, а позивач жодних витрат з утримання квартири не понесла. Позивач має місце постійного проживання, про що свідчить копія її паспорта з відміткою про реєстрацію. Враховуючи той факт, що між гіпотетичними співвласниками не досягнуто згоди щодо користування майном, про що свідчить невизнання апелянтом позову вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, і не врахував, що позивач, як співвласник квартири, у ній ніколи не мешкала, порядок користування квартирою не встановлений, можливий поділ квартири не досліджувався, без чого фактичне вселення у квартиру є неможливим.

Позивач у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги скарги заперечила, рішення суду просить залишити без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта, який вимоги апеляційної скарги підтримав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання від відповідача ключів від квартири, частка якої належить їй на праві власності, оскільки немає доступу до житлового приміщення.

Судом встановлено, щозгідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 лютого 2018 року, спадкоємцями майна ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме: квартири АДРЕСА_1 є його син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2 (а.с.7).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 112983652 від 06 лютого 2018 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Приводом для звернення до суду стала неможливість ОСОБА_2 отримати доступ до квартири, право власності на ? якої має на підставі спадкування за законом після смерті батька.

Згідно матеріалів справи представник позивача звертався із письмовою заявою до відповідача ОСОБА_1 та просив добровільно надати дублікат ключа від вхідних дверей спірної квартири з терміном до 28 березня 2018 року (а.с.11), однак ключів позивач так і не отримала.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Суд першої інстанції правильно вважав, що позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права користуватися належною їй власністю, отриманою на підставі спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_3, а рішення суду, яким б визнано свідоцтво про право на спадщину в частині права власності на квартиру за ОСОБА_2 недійсним, відповідач ні до суду інстанції, ні до апеляційного суду не надав, таким чином жодними обґрунтованими доказами не довів відсутність у позивача права власності на ? частину квартири.

Задовольняючи позов суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності, доводи сторін спору, обґрунтовано виходив із наявності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача з підстав, заявлених нею.

Крім цього, згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апелянта, що померлий ОСОБА_3 не може бути біологічним батьком позивача, за свого життя ніколи про неї не згадував, спільні фотографії відсутні, ніхто з родичів не знав про її існування, позивач, як співвласник квартири, у ній ніколи не мешкала, порядок користування квартирою невстановлений, можливий поділ квартири не досліджувався, без чого фактичне вселення у квартиру є неможливим, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по вселення співвласника до квартири, на частку якої має законне право, підтверджене належними правовстановлюючими документами.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень судом першої інстанції, ухвалою від 13 вересня 2018 року, відмовлено у відкритті провадження за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності та роз'яснено право звернутися до суду з позовною заявою на загальних підставах. Підстав вважати, що відмова у відкритті провадження за зустрічним позовом суперечить нормам процесуального права, не встановлено.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і наддав їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: В.А. Девляшевський

І.О. Максюта