провадження № 2/521/1034/19
Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

14 лютого 2019 року

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

Головуючого судді Михайлюка O.A.,

при секретарі Лефтеровій О.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення із займаної посади, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення із займаної посади, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що наказом № 154/ОС-18 від 01 жовтня 2018 року позивач звільнена з посади завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Оскільки позивач вважає зазначений наказ про звільнення незаконним, вона вимушена звернутись з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення із займаної посади, поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просять суд визнати незаконним та скасувати наказ № 154/ОС-18 від 01 жовтня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, поновити її на посаді завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України та стягнути з Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2018 року по день поновлення на посаді.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на їх необґрунтованість.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що наказом № 154/ОС-18 від 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Згідно ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Таким чином, працівникові дається безумовне право на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП України.

Позивачка позбавлена такого права, оскільки на територію установи її не пропускали, керівництво відповідача відмовляється від зустрічей із нею.

Як вбачається із заяви про звільнення, її зміст не містить з якого числа позивач просить її звільнити та з якої посади, а відтак ця заява не може бути належним документом, який може бути підставою для видання наказу про звільнення позивача з займаної посади.

В судовому засіданні також встановлено, що після винесення наказу про звільнення позивача не було ознайомлено з ним, трудова книжка позивачу не видана.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»: працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України).

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно ч. 1 ст. 236 КЗпП України, передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до ч. 3 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92 року у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає можливим визнати незаконним та скасувати наказ № 154/ОС-18 від 01 жовтня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України; поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України; стягнути з Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2018 року по день поновлення на посаді.

Керуючись ст. ст. 38, 235, 236 КЗпП України, ст. ст. 10, 12, 141, 265, 334-338, 354 ЦПК України, суд -

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 154/ОС-18 від 01 жовтня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача канцелярією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Стягнути з Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2018 року по день поновлення на посаді.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк