Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" вересня 2019 р. Справа № 608/1463/18

Номер провадження2/608/80/2019

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Коломієць Н. З.

з участю секретаря Смаглій О. Р.,

представника ОСОБА_1 адвоката Сампари Н. М.,

представника ОСОБА_2 адвоката Дядика Я. Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорткові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. В позовній заяві вказала, що з відповідачем ОСОБА_2 з 17 травня 2007 року перебувала у шлюбі, однак, 08 грудня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторони проживали в АДРЕСА_1 , частка в якому належить ОСОБА_2 В 2009 році ОСОБА_1 виїхала на заробітки та на зароблені нею кошти був зроблений ремонт у житловому будинку та прилеглих приміщеннях, відремонтовано дахи в будинку та прибудинковій будівлі, замінено огорожу подвір`я (вартістю 100000 гривень), відремонтовано фасад житлового будинку (вартістю 70 000 гривень), проведено газо - та водопостачання, опалення, придбано телевізор, кухонний гарнітур (вартістю 17000 гривень) та спальний гарнітур, м`який куток (вартістю 8000 гривень), два холодильники, пральну машинку, ноутбук. Після розлучення позивачку вигнали з будинку та вона в ньому не проживає. Всіма благами, на які заробила кошти ОСОБА_1 , користується відповідач та його матір. Просить стягнути з відповідача Ѕ (одну другу) частину вартості спільно набутого майна у розмірі 97500 гривень та судові витрати.

ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Зазначив, що за час спільного проживання подружжям було придбано автомобіль марки «Ауді 100», 1993 року випуску, вартістю 5200 доларів США, який було зареєстровано на дружину. Оскільки, майно придбане у шлюбі являється спільною сумісною власністю подружжя, просить визнати вказаний автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності сторін та стягнути з ОСОБА_1 вартість Ѕ (однієї другої) частини автомобіля, яка становить 56 000 гривень та судові витрати.

Представник ОСОБА_1 адвокат Сампара Н. М. подала відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якої зустрічний позов ОСОБА_2 не визнає. Зазначила, що автомобіль марки «Ауді 100», 1993 року випуску, придбаний на кошти матері ОСОБА_1 , і відповідно до п.3 ч. 1 ст. 53 Сімейного кодексу України є особистою приватною власністю. Тому зустрічний позов є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення.

Представник ОСОБА_1 адвокат Сампара Н.М. в судовому засіданні позов своєї довірительки підтримує, просить задоволити, а в зустрічному позові ОСОБА_2 відмовити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Дядик Я. Б. в судовому засіданні зустрічний позов свого довірителя підтримує, просить задоволити, а в позові ОСОБА_1 відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала письмову заяву про слухання справи у її відсутності.

Вислухавши представників сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків.

За положеннями ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч.2 ст.16 цього Кодексу).

За положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України трактує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Судом встановлено, що рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області по справі № 608/1669/17 від 08 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Дане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 19 грудня 2017 року.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених в статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі (частина 1 статті 71 СК України), а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки (частини 4, 5 ст. 71 СК України).

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суду пояснили, що з ОСОБА_1 познайомилися в Італії, оскільки, вона там перебуває на роботі. Через них вона передавала кошти та посилки в Україну. Паспорт вони її не бачили, однак, вважають, що це вона. Вказані речі вона передавала один-два рази в місяць, до січня 2018 року чоловіку в с. Сосулівку, після того своїм батькам. Що було в посилках, їм не відомо, гроші, які передавала ОСОБА_1 були в сумі 500 1000 євро, а то і більше.

Згідно показів вказаних свідків не можливо встановити об`єм спільно набутого майна сторонами за час їхнього шлюбу.

Свідок ОСОБА_6 , який є батьком ОСОБА_1 , суду пояснив, що коли сторони по справі одружились, то дочка пішла жити до чоловіка. Спочатку вони жили добре. Він з родичами допоміг їм зробити євроремонт в кімнаті, пізніше перекрили єврочерепицею дах будинку, перештукатурили будинок, поставили дорогу огорожу навколо будинку. Під час шлюбу ними також було придбано майно, яке вони купляли то в ОСОБА_7 , то в Чернівцях. Після розірвання шлюбу дочка повернулась додому, залишивши бувшому чоловікову все спільне майно. ОСОБА_8 позичала гроші в мами на купівлю машини, які віддала ще до розлучення з чоловіком.

Свідок ОСОБА_9 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , суду пояснила, що в грудні 2016 року позичила дочці гроші на купівлю автомобіля. У зв`язку з цим дочка дала їй розписку. Вона поїхала з кордон, та пізніше віддала борг. Ці гроші дочка висилала чоловіку ОСОБА_2 , а той приносив їх їй. Зазначений борг було віддано ще до розлучення сторін по справі. Машину дочка купила собі, однак, вона перебувала в користуванні зятя. Дочка після одруження пішла жити до чоловіка. Чоловік та його мама сказали, щоб вона їхала за кордон заробляти гроші, що вона і зробила. За зароблені дочкою кошти в будинку зятя було зроблено багато ремонтів та придбано техніки. Вона є ображеною на ОСОБА_2 , так як він вигнав її дочку з хати.

Вказані покази свідків суд оцінює критично, оскільки, вказані свідки є зацікавленими в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання речей, проведення ремонту за її особисті кошти, а тому не спростувала презумпцію спільності майна подружжя.

В даному випадку, враховуючи норми закону, суд вважає, що ОСОБА_1 не довела ті обставини, на які посилається в своєму позові. Зокрема, через відсутність письмових доказів суд позбавлений можливості встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясування джерел і час його придбання, реальної його вартості, а тому в позові ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 суд зазначає наступне.

ОСОБА_2 заявлено вимогу про поділ майна подружжя, шляхом визнання автомобіля марки «Ауді 100», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 об`єктом права спільної власності подружжя та стягнення з ОСОБА_1 однієї другої частини вартості автомобіля, яка становить 56 000 гривень.

Даний автомобіль було придбано ОСОБА_1 22 грудня 2016 року (тобто під час перебування сторін у шлюбі) та зареєстровано за нею. Вартість автомобіля на момент покупки становила 29000 гривень. Дана інформація викладена у довідці територіального сервісного центру 6145 регіонального сервісного центру в Тернопільській області МВС України № 31/19/5/В-17 а/з від 21.08.2018 року.

Згідно висновку експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ № 630/19-22 від 04.06.2019 року, ринкова вартість автомобіля марки «Ауді 100», 1993 року випуску, державн6ий номерний знак НОМЕР_1 , що визначалась без огляду, становить 102 897,00 гривень.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що ОСОБА_11 просив його підшукати йому машину для купівлі. Восени 2016 року він порекомендував йому такий автомобіль. Дивитись машину приходив ОСОБА_12 сам, бо дружина була за кордоном.

Таким чином, сторони на час придбання спірного транспортного засобу перебували у шлюбі. Кошти ОСОБА_1 позичались також під час шлюбу та були повернуті тоді ж. Отже, ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільності майна подружжя

Враховуючи наведене, зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а саме, в частині визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Судові витрати суд покладає на сторони в межах ними понесеними.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 70, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368, 372 Цивільного кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 4, 12, 76, 81, 89, 142, 200, 263, 264, 265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И РІ Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки «AUDI 100», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В решті позову відмовити.

Судові витрати по справі покласти на сторони в межах ними понесеними.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо Тернопільському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 27 вересня 2019 року.

Суддя:/підпис/

Копія вірна

Оригінал рішення знаходиться в матеріалах справи № 608/1463/18

Рішення набирає законної сили « » р.

Суддя: Н. З. Коломієць

Копію рішення видано « » року

Секретар: