Дата документу 26.09.2019 Справа № 323/351/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 323/351/19 Головуючий у 1 інстанції: Смокович М.В.
№ 22-ц/807/2706/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Онищенко Е.А.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Оріхівської міської ради Запорізької області про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності,

ВСТАНОВИВ

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Оріхівської міської ради Запорізької області про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з 2004 року зареєстрована і фактично проживає у вказаному жилому приміщенні. Спочатку вона проживала у цьому приміщенні разом з батьками та своїм братом, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2008-2009 роках батьки померли, і вони з братом продовжували проживати у вказаному приміщенні. Право власності на цю квартиру ніхто з мешканців на себе не оформлював, а пізніше з`ясувалось, що ордер на вселення до цієї квартири був виданий у 2002 році брату позивачки. З 2012 року позивачка через різке погіршення здоров`я стала потребувати допомоги, по яку зверталась до органів місцевого самоврядування та утворених ними установ та підприємств з приводу проведення ремонту квартири, однак така допомога надана не була. Крім того, через безпорадний стан позивачка зазнавала неналежного поводження з боку сусідів, через що неодноразово зверталась до правоохоронних органів. З 2015 року позивачка стала потребувати стороннього догляду, через що змушена була переїхати проживати до м. Запоріжжя.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати за нею за набувальною давністю права власності на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 червня 2019 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 , в якому знаходиться спірне приміщення, на підставі Рішень Оріхівської міської ради Запорізької області від 18.05.2000 року, 21.06.2000 року, 17.07.2000 року та 05.10.2000 року, копії яких знаходяться в матеріалах справи, був прийнятий у комунальну власність територіальної громади м. Оріхів від ТОВ «Агробуд».

Позивачка ОСОБА_1 є зареєстрованою за адресою АДРЕСА_3 , з 20.07.2004 року, і залишається зареєстрованою на час розгляду справи, що підтверджується відповідними відмітками у її паспорті громадянина України.

Відповідно до довідки № 663 від 20.08.2014 року, виданої КП «Оріхівський комунальник», за цією ж адресою проживав та був зареєстрований з 24.10.1997 року брат позивачки, ОСОБА_2 . За цією ж довідкою, ОСОБА_2 вів з позивачкою спільне господарство по день смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до листа виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області від 18.12.2018 року № 02-01-16/2228 у відповідь на запит адвоката Габуєва Г.Ю., згідно журналу реєстрації ордерів на житло, ордер на спірне житлове приміщення був виданий 22.12.2000 року на ОСОБА_2 , однак корінець ордеру у розпорядженні вказаного органу відсутній.

Позивачка факт видачі ордеру її братові не заперечувала, як не заперечувала й того, що спірна квартира не є приватизованою чи набутою кимось у приватну власність в інший спосіб.

Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Оріхівської районної ради Запорізької області від 14.12.2018 року № 292 у відповідь на запит адвоката Габуєва Г.Ю., технічна інвентаризація спірного жилого приміщення не проводилась, інвентаризаційна справа на нього відсутня, право власності на нього не реєструвалось.

Розпорядженням голови Запорізької обласної державної адміністрації № 115 від 21.03.2018 року вулиця АДРЕСА_2 . Оріхів була перейменована у вулицю Академіка Вернадського.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що за ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

З посиланням на висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/17274/17 від 14.05.2019 року, суд першої інстанції зазначив, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

У висновку Великої Палати Верховного Суду також зроблений висновк, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Враховуючи зазначені висновки та можливість їх застосування до спірних правовідносин у даній справі, суд першї інстанції виходив з того, що з видачею ордера на спірне жиле приміщення братові позивачки ОСОБА_2 . між ним та власником цього приміщення фактично склалися відносини найму, що регулюються відповідними правилами Житлового кодексу УРСР, а позивачка була зареєстрована у спірній квартирі та отримала можливість фактично проживати у ній, тобто володіти та користуватись, як член сім`ї наймача.

Тож фактичне володіння позивачкою спірною квартирою на момент його виникнення спиралось на відповідний юридичний титул.

Крім того, протягом всього часу проживання у спірній квартирі позивачка не вважала її своєю та усвідомлювала, що квартира є об`єктом комунальної власності.

В свою чергу відповідач, як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і при апеляційному зазначав, що, ніколи не відмовлявся й не має наміру відмовлятися від своїх прав на спірне жиле приміщення.

У апеляційній скарзі позивач зазначає, що видання ордеру, реєстрація та проживання у спірному житлі свідчить про «добровільність заволодіння». та відкрите проживання.

Натомість вселення в квартиру на підставі ордеру не є заволодінням квартирою, а лише підтверджує правомірність вселення у квартиру на підставі правочину та подальше правомірне користування квартирою на відповідній правовій підставі.

За таких обставин суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 червня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко