Постанова

Іменем України

24 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 756/1077/16-ц

провадження № 61-30862св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Головне територіальне управління юстиції в м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року у складі суддів: Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., Борисової О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на ј частину квартири АДРЕСА_1 та на ј частину автомобіля «Hyundai Matrix».

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , автомобіль «Hyundai Matrix», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , грошовий вклад у банківській установі, які були набуті батьком у шлюбі з ОСОБА_2 Заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_3 не залишив, а вона разом з братом ОСОБА_4 , матір`ю померлого ОСОБА_5 та дружиною спадкодавця ОСОБА_2 є спадкоємцями за законом. ОСОБА_4 відмовився від спадщини на її користь, а мати померлого ОСОБА_5 відмовилась від спадщини на користь його дружини ОСОБА_2 . За таких обставин, вона є спадкоємцем ј частки квартири АДРЕСА_1 та на ј частки автомобіля «Hyundai Matrix». Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Посилаючись на те, що вона прийняла спадщину у встановленому порядку, але не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, просила про задоволення позовних вимог.

До початку розгляду справи по суті дружина померлого ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та на автомобіль «Hyundai Matrix», д/н НОМЕР_1 . В обґрунтування позову ОСОБА_2 стверджувала, що спірне майно придбане нею за особисті кошти, а, отже, є її особистою власністю і не входить до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 6/25 частини квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 3/80 частини автомобіля «Hyundai Matrix»д/н НОМЕР_1 кузов № НОМЕР_2 , після смерті ОСОБА_3 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 229/10000 частини квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 17/20 частин автомобіля «Hyundai Matrix»,д/н НОМЕР_1 кузов № НОМЕР_2 . В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з огляду на те, що придбання спірної квартири АДРЕСА_1 мало місце 11 липня 2008 року і між придбанням вказаного помешкання та реалізацією ОСОБА_2 власної квартири АДРЕСА_2 пройшов незначний проміжок часу, суд вважає доведеним факт вкладення ОСОБА_2 у придбання квартири 15 894 грн особистих коштів, що є 2, 29%, або 229/10 000 частин від загальної вартості вказаного майна. Суд не бере до уваги твердження ОСОБА_2 про те, що квартира АДРЕСА_2 продана за 175 тис. доларів США, які і були вкладені нею особисто у придбання квартири АДРЕСА_1 , оскільки сума зазначена в договорі про завдаток від 24.05.2008 року суперечить змісту чинного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 29 червня 2008 року, ціні угоди та сумі розрахунку між сторонами. За таких обставин, з огляду на положення статей 60,61 СК України, 97,71 % квартири АДРЕСА_1 були спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а, отже, після смерті ОСОБА_3 до складу спадщини увійшло 48,855% , або 9771/20 000 частин вказаної квартири. Придбання спірного автомобіля «Hyundai Matrix», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 мало місце 25 жовтня 2009 року і між придбанням вказаного майна та реалізацією ОСОБА_2 власного будинку АДРЕСА_4 пройшов незначний проміжок часу, суд вважає доведеним факт вкладення ОСОБА_2 у придбання автомобіля 110 383 грн особистих коштів, що є 85 %, або 17/20 частин від загальної вартості вказаного майна. Відтак, різниця між сумою, за яку було придбано автомобіль «Hyundai Matrix», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_3 , та сумою, за яку продано житловий будинок АДРЕСА_4 , складає 19 617 грн. Отже, вказана різниця не є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. За таких обставин, після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на спадкове майно, що складається з належної йому на праві власності 48,855% , або 9771/20 000 частин квартири АДРЕСА_1 та 7,5% або 3/40 частин автомобіля «Hyundai Matrix», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року рішення суду першої існтанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позову ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль «Hyundai Matrix», д/н НОМЕР_1 кузов № НОМЕР_2 . Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що з аналізу доказів в сукупності вбачається, що грошові кошти, за які відповідачем придбано 11 липня 2008 року спірну квартиру, отримані нею раніше від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_2 19 червня 2008 року, а автомобіль «Hyndai Matrix», 2008 року випуску, кузов НОМЕР_2 , 26 жовтня 2009 року придбано за грошові кошти, отримані від реалізації її особистого майна - житлового будинку АДРЕСА_4 08 жовтня 2009 року.Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що особистою приватною власністю ОСОБА_2 є лише 229/10000 частини квартири, а не квартира в цілому, та 17/20 частин автомобіля «Hyunday Matrix», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а автомобіль повністю, є обґрунтованими. Висновок суду першої інстанції про недоведеність факту продажу ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 за 175 тис. доларів США, які в подальшому вкладені нею особисто у придбання квартири АДРЕСА_1 , так як сума, зазначена в договорі про завдаток від 24 травня 2008 року, суперечить змісту чинного, нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної квартири, є помилковим з огляду на те, що факт наявності саме такої суми коштів на особовому рахунку НОМЕР_4 ОСОБА_2 в ЗАТ «ОТП БАНК» після продажу нею квартири у Донецьку підтверджується крім договору про завдаток також квитанцією № 89 від 19 червня 2008 року про внесення на рахунок ОСОБА_2 в ЗАТ «ОТП БАНК» грошових коштів у сумі 170 тис. доларів США, що є еквівалентом 828 078 грн, та банківською випискою із особового рахунку НОМЕР_4 ОСОБА_2 в ЗАТ «ОТП БАНК» за період 18 червня 2008 року - 30 грудня 2009 року, графа «кредит» рахунку НОМЕР_4 від 19 червня 2008 року. Оскільки з наявних у справі доказів достовірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 та автомобіль «Hyundai Matrix», 2 008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , хоча й були придбані ОСОБА_2 під час шлюбу зі спадкодавцем ОСОБА_3 , проте за кошти, що належали особисто ОСОБА_2 , виходячи з положень статті 57 СК України, дане майно не має статусу спільної сумісної власності подружжя, а тому Ѕ частина вказаного майна не є спадковим майном після смерті ОСОБА_3 , так як це майно не було його власністю на день його смерті, як того вимагають положення статті 1218 ЦК України.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 . просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира придбана за 712 950 грн, автомобіль - за 130 тис. грн, а особисте майно позивач відчужила на суму 126 277 грн, тому необгрунтованими є висновки апеляційного суду про те, що на квартиру та автомобіль не поширюється режим спільної власності подружжя. Кошти на банківському рахунку також належить подружжю ОСОБА_6 , оскільки відсутні відомості щодо джерела їх надходжень на рахунок.

(2) Позиція ОСОБА_2 .

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона придбала його за рахунок коштів від продажу особистого майна - квартири та житлового будинку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що 30 квітня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

04 липня 2008 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено попередній договір, згідно умов якого продавець погодилась продати, а покупець погодилась придбати квартиру АДРЕСА_1 . 11 липня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Продаж квартири за домовленістю сторін було вчинено за 712 950 грн, що на дату підписання договору еквівалентно 147 тис. доларів США.

За договором купівлі-продажу від 25 жовтня 2009 року ОСОБА_2 придбано автомобіль «Hyundai Matrix», 2008 року випуску, д/н НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 . Автомобіль придбано за 130 тис.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

ОСОБА_1 - дочка померлого - посилається на належність спірного майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, а ОСОБА_2 зазначає, що це майно є її особистою власністю.

Згідно вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Суди установили, що ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_4 на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого 08 грудня 2005 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Костирком Р. Я.

Також на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 24 травня 2000 року Першою Донецькою нотаріальною конторою, за реєстровим № 7-1286, зареєстровано в БТІ м. Донецька 20 червня 2000 року.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, зокрема угодою про завдаток від 27 травня 2008 року про отримання грошових коштів у розмірі, еквівалентному 5 тис. доларів США, договором купівлі-продажу від 19 червня 2008 року, квитанцією № 89 від 19 червня 2008 року про внесення на рахунок ОСОБА_2 в ЗАТ «ОТП БАНК» грошових коштів у сумі 170 тис. доларів США, що є еквівалентом 828 078 грн, та банківською випискою із особового рахунку ОСОБА_2 в ЗАТ «ОТП БАНК», які оцінено за вимогами процесуального закону, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, після продажу квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 . фактично отримала кошти у сумі 175 тис. доларів США, що еквівалентно 849 345 грн, та 11 липня 2008 року придбала квартиру АДРЕСА_1 за 712 950 грн, що на день підписання договору купівлі-продажу еквівалентно 147 тис. доларів США.

Від продажу житлового будинку АДРЕСА_4 08 жовтня 2009 року ОСОБА_2 отримала грошові кошти в сумі 50 тис. доларів США, що суд встановив із угоди про завдаток від 09 вересня 2009 року щодо отримання у якості завдатку грошових коштів у розмірі, еквівалентному 2 тис. доларів США, договору купівлі-продажу будинку від 08 жовтня 2009 року, квитанції № 31 від 08 жовтня 2009 року про внесення на рахунок ОСОБА_2 в ЗАТ «ОТП БАНК» грошових коштів у сумі 20 тис. доларів США, що є еквівалентом 160 200 грн, банківськї виписки із особового рахунку ОСОБА_2 в ЗАТ «ОТП БАНК». Вказані гроші в подальшому витрачено на купівлю спірного автомобіля.

У касаційній скарзі заявник просить надати наведеним доказам у справі нову оцінку.

Разом з тим, відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням викладеного, підстави для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду у справі відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги та висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко