Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 644/4284/17

провадження № 61-12772св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Харківська міська рада,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 16 січня 2018 року у складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Т. В. (далі - ПН ХМНО Івакіна Т. В.), про встановлення фактів прийняття спадщини, проживання однією сім'єю та про визнання права власності. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, тобто їм належало по 1/3 частини квартири. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй 1/3 частину квартири. 20 грудня 2008 року державним нотаріусом Четвертої Харківської нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5, згідно з яким її майно успадкувала дочка померлої - ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року. За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким належну їй частину вказаної квартири заповіла сину - ОСОБА_3, котрий як єдиний спадкоємець померлої за заповітом у встановлений законом строк звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак ІНФОРМАЦІЯ_5 року, тобто до спливу встановленого законом шестимісячного строку на прийняття спадщини ОСОБА_3 помер, у зв'язку з чим не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину. З 2000 року вона проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у спірній квартирі, в якій був зареєстрований спадкодавець, а вона була зареєстрована за іншою адресою. Спільних дітей у них не було, проте вона має дочку від першого шлюбу та онуку, які деякий час також проживали разом з ними. В період спільного проживання у цивільному шлюбі близько 17 років вона і ОСОБА_3 спільно вели домашнє господарство, мали спільні права та обов'язки, сплачували комунальні послуги, здійснювали ремонт квартири, купували для облаштування квартири нову побутову техніку тощо. В організації поховання їй допомагала дочка від першого шлюбу, а також спільні друзі сім`ї. Після смерті ОСОБА_3 вона у встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом як спадкоємець четвертої черги, так як спільно проживала з померлим однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: встановити факт прийняття ОСОБА_3 порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_4 спадщини у вигляді 2/3 частин квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 2000 року по день смерті ОСОБА_3 за вищевказаною адресою; визнати за нею в порядку спадкування за законом як за спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3 право власності на спірну двокімнатну квартиру, 1/3 частина якої належала спадкодавцю ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 1999 року, а 2/3 частини - його матері ОСОБА_4, з них: 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 1999 року, а інша 1/3 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20 грудня 2008 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2017 року у складі судді Шевченка С. В. позов задоволено. Встановлено факт прийняття ОСОБА_3 спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 у вигляді 2/3 частин квартири АДРЕСА_3. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 довела факт спільного проживання її та ОСОБА_3 однією сім'єю протягом п'яти років. Так як із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3. інші спадкоємці не зверталися, а ОСОБА_1 у встановлений шестимісячний строк подала заяву про прийняття спадщини, то наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 16 січня 2018 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено. Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю та про визнання право власності скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 в означеній частині відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення місцевого суду в частині вирішення вимог про встановлення факту прийняття спадщини не переглядалося.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що факт проживання однієї сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за Кодексом про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), тобто до 01 січня 2004 року не встановлювався. В матеріалах справи відсутні належні і достовірні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, наявності усталених відносинміж ними, що притаманні подружжю з 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_3

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

В лютому 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Харківської області від 16 січня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції у переглянутій апеляційним судом частині.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином доказів несвоєчасного отримання відповідачем копії рішення місцевого суду та безпідставно поновив йому строк на апеляційне оскарження, при цьому не постановив ухвали за наслідками вирішення питання про поновлення процесуального строку. Апеляційний суд необґрунтовано задовольнив заяву відповідача про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки наведені ним доводи не містили підстав для такого відстрочення. Факт перебування її у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3доведений в суді першої інстанції показаннями свідків та фотокартками. Всі зазначені докази у своїй сукупності підтверджують, що вона і ОСОБА_3 як подружня пара спільно проживали та проводили разом час, спільно відпочивали, вели спільний бюджет і господарство, спільно управляли майном.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

11 квітня 2018 року справа № 644/4284/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 вказувала, що з 2000 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 року вона проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю, сторони були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права і обов'язки.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, його матері - ОСОБА_4 та матері останньої - ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим органом приватизації житлового фонду Відкритого акціонерного товариства «Харківський тракторний завод» від 23 березня 1999 року та зареєстрованим в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 24 березня 1999 року за № В-44804 у книзі № 1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_5 померла.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22 грудня 2008 року ОСОБА_4 успадкувала 1/3 частину вказаної вище квартири, яка належала ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 померла.

За свого життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким належну їй частину квартири АДРЕСА_1 заповіла сину - ОСОБА_3

ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті своєї матері, що підтверджується листом ПН ХМНО ІвакінаТ. В. від 22 серпня 2017 року, наданим на запит суду, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не встиг через те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер.

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України ).

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім'єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п'ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім'єю.

Обов'язковою умовою для визнання осіб членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення місцевого суду (далі - ЦПК України 2004 року), передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України 2004 року обов'язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (стаття 63 ЦПК України 2004 року).

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов'язком суду при їх оцінці.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що зібраними у справі доказами не підтверджено факт спільного проживання позивача з ОСОБА_3 більше п'яти років до дня смерті останнього.

Однак такі висновки суду апеляційної інстанції є помилковими, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 більше п'яти років до дня смерті ОСОБА_3 та встановлено наявність у них взаємних прав і обов'язків, ведення ними спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах. Ці факти підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на підставі яких місцевим судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2000 року проживали разом у АДРЕСА_1 як чоловік та дружина, мали фактичні сімейні стосунки. Крім того, свідок ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 працювали в нього приблизно з 2004-2005 років як наймані робітники. Він мав гарні стосунки з ними, був обізнаний щодо обставин їх життя, сприймав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як чоловіка і дружину.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

В апеляційній скарзі не було наведено доводів про недостовірність зібраних у справі доказів, зокрема показань вищезазначених свідків, а також не спростовано обставин справи, встановлених місцевим судом.

Переоцінивши докази, які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам частини першої статті 367, статей 376, 382 ЦПК України не зазначив в оскаржуваному судовому рішенні, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення.

Та обставина, що до 01 січня 2004 року факт проживання однієї сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за КпШС України не встановлювався, не має правового значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки й після 2004 року позивач прожила із спадкодавцем однією сім'єю понад п'ять років до часу відкриття спадщини, що є підставою для віднесення її до спадкоємців за законом четвертої черги. Крім того, як зазначено вище, вказаний п'ятирічний строк необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності Сімейним кодексом України, тобто до 2004 року.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 413 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 16 січня 2018 року скасувати, а рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 30 жовтня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний Г. І. Усик