Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 465/10830/13-ц

провадження № 61-34670св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - Львівська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розподіл часток.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності (по 1/2 частини) таке майно: квартира АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

За згодою відповідачів він орендував зазначені квартири, провів їхню реконструкцію під офіси, внаслідок чого створені нові нежитлові приміщення. Всі роботи виконувалися за його рахунок, зокрема, ним влаштовано антресоль та внутрішні сходи, у результаті чого приміщення на АДРЕСА_2 стало дворівневим, замінено вікна та двері, замінено електромережі та мережі водопостачання та водовідведення, поштукатурено, пошпакльовано та пофарбовано стіни, зроблено стяжку на підлозі, встановлено плитку, нове сантехнічне обладнання.

Враховуючи викладене позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати за ним право власності на: 1/3 частини нежитлового приміщення, загальною площею 66,2 кв. м, що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6, із коморою в підвалі площею 5,0 кв. м у будинку АДРЕСА_1 ; 1/3 частини нежитлового приміщення, загальною площею 36,2 кв. м, що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, із коморою в підвалі площею 14,0 кв. м у будинку АДРЕСА_3 ; 1/3 частини нежитлового приміщення, загальною площею 87,6 кв. м, що позначене на технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-6, у будинку АДРЕСА_2 .

У грудні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виселення та визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що вони передали в оренду ОСОБА_1 для ведення підприємницької діяльності до 01 вересня 2013 року такі приміщення у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 . Після закінчення строку дії договору оренди вони не мали наміру його продовжувати і відповідно 03 та 10 вересня 2013 року звернулися до ОСОБА_1 із листом про повернення орендованих приміщень. У відповідь на їхні вимоги ОСОБА_1 заявив, що звільняти орендовані приміщення не збирається, оскільки він вклав у реконструкцію приміщень власні кошти і вимагає частку у цих приміщеннях.

З урахуванням викладеного позивачі за зустрічним позовом просили: визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частини кожному): на нежитлове приміщення, загальною площею 66,2 кв. м, що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6, із коморою в підвалі площею 5,0 кв. м на АДРЕСА_1 ; на нежитлове приміщення площею 36,6 кв. м, що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, із коморою в підвалі площею 14,0 кв. м у будинку на АДРЕСА_3 ; на нежитлове приміщення загальною площею 87,6 кв. м, що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6, у на АДРЕСА_2 та виселити ОСОБА_1 із вказаних нежитлових приміщень.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено: Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право приватної спільної часткової власності (по 1/2 частини) на: нежитлове приміщення, загальною площею 66,2 кв. м, що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6, із коморою в підвалі площею 5,0 кв. м на АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення, площею 36,6 кв. м, що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, із коморою в підвалі площею 14,0 кв. м на АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення, загальною площею 87,6 кв. м, що позначене в технічному паспорті під індексами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4, 4-5, 4-6, на АДРЕСА_2 . Виселено ОСОБА_1 із вказаних нежитлових приміщень.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що відмова ОСОБА_1 від звільнення орендованих приміщень та заявлення прав на частку в орендованому майні порушує передбачене статтею 316 ЦК України право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на це майно.

Львівська міська рада, яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. Рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 залишено без змін.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2012-2013 роках без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи, та належно затверджених проектів, без відома та згоди територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради переобладнали приміщення трьох квартир, змінивши їхнє цільове призначення. Пред`являючи позов про визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомості, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили відповідачем у справі лише фізичну особу ОСОБА_1 , а суд першої інстанції у порушення статті 33 ЦПК України 2004 року не вирішив питання про його заміну на належного відповідача, чи залучення із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК України 2004 року, відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, та відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контрою для надання висновків на виконання її повноважень і дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції незаконно поновив строк для подання апеляційної скарги Львівській міській раді. Судом неправильно застосовані положення статті 376 ЦК України. Судовим рішенням суду першої інстанції не порушені жодні права Львівської міської ради, оскільки первинний спір стосувався не окремого об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці, що перебувала у власності чи користуванні територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, а стосувався приватної власності та правового режиму майна окремих квартир, що знаходилися у багатоповерховому будинку.

У березні 2018 року на адресу суду від Прокуратури Львівської області надійшов відзив на касаційну скаргу, згідно з яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2012-2013 роках без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи, та належно затверджених проектів, самовільно переобладнали приміщення трьох квартир у м. Львові під нежитлові приміщення (офіси та магазини), змінивши їхнє цільове призначення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2019 року зупинено касаційне провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 2-1678/2005.

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року відновлено касаційне провадження у справі.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Частиною четвертої статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 грудня 2013року Львівська міська рада оскаржила у апеляційному порядку в лютому 2017 року, тобто у період чинності ЦПК України 2004 року, та більше ніж через три роки.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини першої статті 292, частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на час звернення Львівської міської радидо апеляційного суду, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Частина третя статті 297 ЦПК України 2004 року передбачає можливість поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції за наявності підстав для такого поновлення, які будуть визнані судом поважними.

Разом з тим незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення (абзац третій частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року).

За змістом статті 46 ЦПК України у відповідній редакції органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють інтереси відповідних територіальних громад та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування.

З аналізу положень статей 1, 16, 26, 29, 60 цього Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що територіальна громада володіє, користується і розпоряджається на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування, реалізуючи таким чином право комунальної власності. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема може звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18? зазначеного Закону).

За таких обставин органи місцевого самоврядування у правовідносинах, які зачіпають право комунальної власності територіальної громади, діють як її представники та можуть звертися до суду з метою захисту прав та інтересів територіальної громади, яку вони представляють.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Однак, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Враховуючи імперативний характер положень абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України та те, що річний строк, визначений для органу місцевого самоврядування, є присічним і поновленню не підлягає, то суд позбавлений у цьомувипадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи те, що річний строк, визначений частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року, для органу місцевого самоврядування є присічним, і поновленню не підлягає, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відкриття апеляційного провадження у справі.

За таких обставин колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про порушення судом апеляційної інстанції положень частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року, оскільки згідно із вказаною нормою органи державної влади або місцевого самоврядування позбавлені права апеляційного оскарження судового рішення зі спливом річного строку з моменту його проголошення і в цьому випадку апеляційний суд без урахування поважності причин пропуску строку зобов`язаний відмовити у відкритті провадження у справі.

Органи державної влади або місцевого самоврядування позбавлені права апеляційного оскарження судового рішення зі спливом річного строку з моменту його проголошення, проте мають право на захист прав іншим шляхом.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження, апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення, а тому апеляційний суд, установивши, що апеляційна скарга органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року, не мав процесуальної можливості для відкриття апеляційного провадження та помилково відкрив апеляційне провадження.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2054цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/2005.

Доводи Львівської міської ради про те, що вона як особа, яка не брала участі у справі, згідно зі статтею 294 ЦПК України 2004 року може оскаржити судове рішення протягом десяти днів із дня отримання його копії, помилкові.

Вказана стаття встановлює загальні строки апеляційного оскарження судового рішення, проте при поданні апеляційної скарги прокурором, органом державної влади чи органом місцевого самоврядування підлягають урахуванню положення частини третьої статті 297 ЦПК України2004 року, якими встановлено присічний строк апеляційного оскарження у один рік з моменту оголошення рішення.

За таких обставин не мають правового значення посилання Львівської міської ради на те, що вона не брала участі у справі та не знала про ухвалене судом першої інстанції рішення, оскільки річний строк апеляційного оскарження підлягає обчисленню від дня оголошення судового рішення.

Отже, доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права і незаконності оскаржуваної ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Згідно з частиною другою статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову.

Враховуючи, що відповідно до вимог статті 389 ЦПК України ухвали суду апеляційної інстанції про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження підлягають касаційному оскарженню разом із рішенням суду, скарги на такі ухвали розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на судові рішення.

Враховуючи те, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2017 року порушено вимоги статті 297 ЦПК України 2004 року при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року переглянуте судове рішення, яке набрало законної сили, за скаргою, поданою з пропуском строку на апеляційне оскарження, тому зазначені судові рішення апеляційного суду не відповідають вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування зі стадії відкриття апеляційного провадження з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської 17 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 вересня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик