Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 208/2353/18

провадження № 61-10734св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Жидков Володимир Юрійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Житкова Володимира Юрійовича про визнання нотаріальних дій незаконними.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Жидкова В. Ю. про визнання нотаріальних дій незаконними.

У своєму позові позивач просив суд визнати правочин - отримання ОСОБА_2 свідоцтва за реєстраційний номером № 295 від 26 квітня 2017 року про право на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , видане приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Жидковим В. Ю. - нікчемним; скасувати реєстрацію права на спадщину за реєстраційним № 295 від 26 квітня 2017 року з обліку і реєстрації спадкових справ у спадковому реєстрі відносно ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволені. Визнано правочин отримання ОСОБА_2 . свідоцтва за реєстраційний номером № 295 від 26 квітня 2017 року про право на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , видане приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Жидковим В. Ю. нікчемним. Скасовано реєстрацію права на спадщину за реєстраційним № 295 від 26 квітня 2017 року з обліку і реєстрації спадкових справ у спадковому реєстрі відносно ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що на час видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на 26 квітня 2018 року ОСОБА_2 є особою, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідно, була відсутня під час видачі свідоцтва про право на спадщину, що не відповідає вимогам статті 43 Закону України «Про нотаріат», згідно якої не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 жовтня 2018 року скасовано та ухвалене нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що заявлені позивачем вимоги є передчасними, а судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не визначено належний склад учасників справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року.

12 серпня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не було всебічно з`ясовані всі обставини невиконання приватним нотаріусом вимог Закону України «Про нотаріат» та не надана належним чином правова оцінка самого правочину, який є предметом позову і вчинявся в межах нотаріальних дій.

Відзив на касаційну скаргу

Приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Жидков В. Ю. до Верховного Суду подав відзив на касаційну скаргу в якому просить рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін. Вказує, що діяв у відповідності до норм Закону України «Про нотаріат».

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом при дослідженні матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про смерть, актовий запис № 451, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Як вбачається з матеріалів справи, син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 682 (а.с. 48).

Як вбачається зі спадкової справи, ОСОБА_2 26 квітня 2017 року звернулась із заявою до приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Жидкова В. Ю. для отримання свідоцтва на право на спадщину на частку квартири АДРЕСА_1 після смерті сина - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 47).

Також, як вбачається зі спадкової справи, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська від 16 березня 1999 року (а.с. 56).

Згідно постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії, державний нотаріус Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н. Г. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті сестри - ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що свідоцтво на спадщину на ім`я ОСОБА_2 на спадкове майно було видане після смерті останньої (а.с. 9).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається зі змісту статей 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Винятки становлять справи, вирішення яких є неможливим без участі усіх співвідповідачів у зв`язку із характером спірних правовідносин.

Якщо, позивач не заявляє клопотання про зміну неналежного відповідача, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Таким чином, нотаріус не є відповідачем у справах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією.

Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин щодо яких виник спір.

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 629/1296/16-ц (провадження № 61-141св17).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що позивач звернувся в суд про визнання нотаріальних дій незаконними, а саме визнання правочину отримання свідоцтва про право на спадщину - нікчемним; скасування реєстрації права на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України недійсність правочину є недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Враховуючи викладене позивач заявив вимоги до неналежного відповідача.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Верховним Судом жодним чином не заперечується передбачене статтею 50 Закону України «Про нотаріат» право заінтересованої особи оскаржити до суду в порядку позовного провадження нотаріальну дію. Однак, при такому оскарженні нотаріус буде належним відповідачем у справі лише, коли у позові йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства, тобто коли у позивача відсутній спір про право з іншою особою, крім нотаріуса.

Якщо наявний спір про право цивільне між позивачем та іншою особою (наприклад, іншим спадкоємцем), то належним відповідачем у такій справі буде саме інший спадкоємець, а не нотаріус, оскільки цивільна відповідальність за незаконно посвідчений правочин покладається не на нотаріуса, а на спадкоємця, на користь якого він вчинений. Сам же нотаріус може бути залучений судом як третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська