ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2745/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/817/155/19 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін - позивача ОСОБА_2 її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №607/2745/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2018 року, ухваленого суддею Сливкою Л.М., повне судове рішення складено 12 листопада 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна подружжя.

В обґрунтуванні позовних вимог, позивач зазначала, що з 2003 року по 12 листопада 2005 року вона та відповідач проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, який вони зареєстрували лише 12 листопада 2005 року. 17 серпня 2010 року шлюб розірвано. Дітей від шлюбу немає. Вказувала, що у період шлюбу за спільні кошти позивачем та відповідачем, на земельній ділянці належній відповідачу площею 0,06 га, без проектної документації, без дозволу на виконання будівельних робіт органів держархбудконтролю проведено будівельні роботи з будівництва дачного будинку з господарськими будівлями № НОМЕР_3 у міській організації садівників-любителів «Тернопільське» у м. Тернополі. 11 листопада 2013 року відповідачем зареєстроване вищевказане нерухоме майно у Реєстраційній службі Тернопільського міського управління юстиції, як дачний будинок та одержано свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 12539699. Зазначала, що вони з відповідачем не змогли домовитись про порядок поділу нерухомого майна, а тому просила суд встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачем з 2003 року по 12 листопада 2005 року та визнати за нею право власності на 1/2 частину дачного будинку № НОМЕР_3, що розташований у міській організації садівників-любителів «Тернопільське» у м. Тернополі.

Дана справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна подружжя задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2003 по 12 листопада 2005 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (половину) дачного будинку № НОМЕР_3, що знаходиться в садовому товаристві міська громадянська організація садівників-любителів «Тернопільське» у АДРЕСА_3, загальною площею 119,6 м2, житловою площею 16,9 м2.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1600 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь держави 392 грн. 98 коп. судового збору, з яких 149 грн. 38 коп. з вимоги майнового характеру та 243 грн. 60 коп. з вимоги немайнового характеру.

Не погодившись із вказаним рішенням від відповідача ОСОБА_4 поступила апеляційна скарга в якій він просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що при розгляді справи судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, не вірно з'ясовано обставини справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні справи не встановив суть всіх позовних вимог позивача, зокрема суд в рішенні вирішив питання щодо дачного будинку площею 119,6 кв.м, житловою 16.9 кв.м., а щодо інших вимог позову не зазначив нічого ( серед яких є об'єкти 1990 року забудови згідно технічних даних). Також, визнаючи право власності на 1/2г частину садового будинку, суд не врахував та не встановив того, що земельна ділянка, на якій знаходиться спірний садовий будинок надбана ОСОБА_4 на підставі договору дарування та не може бути у спільній сумісній власності , а отже дане майно повинно бути враховане, як особисте.

Окрім того, зазначає, що судом дано невірну оцінку відносно часу самого будівництва спірного майна в період 2005-2010 рр., оскільки такі висновки суду спростовуються технічними документами, довідкою СТ «Тернопільське», в якій зазначено що будівництво садового будинку проводилось в період з 2002 року по 2005 рік.

Також, скаржник зазначає, що розглядаючи даний позов, не встановлено вид та маса спільного майна подружжя, визначивши, що подружжям набуто у власність дачний будинок НОМЕР_4 по вул. Бузковій в СТ «Тернопільське», здійснивши його поділ суд посилався на дані в Технічному паспорті та встановив, що станом на 2005 рік будинок був збудований, при цьому в подальшому вказує та встановлює роки забудови 2005-2010, що суперечить один одному.

Від ОСОБА_2 поступив відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач вказує про необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги. Зокрема зазначає, що посилання відповідача на строки позовної давності не заслуговують до уваги, оскільки в суді першої інстанції про застосування строків позовної давності у справі ОСОБА_4 не вказував, просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, з підстав викладені в ній.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовільняючи позов і встановлюючи факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу із 2003 по 12 листопада 2005 року, суд першої інстанції виходив з того, що дачний будинок НОМЕР_4, який знаходиться в садовому товаристві міська громадянська організація садівників-любителів «Тернопільське» у АДРЕСА_3, загальною площею 119,6 м2, житловою площею 16,9 м2.був збудований у 2005 по 2010 року під час перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до частини четвертої статті 338 ЦПК України (в редакції Закону від 18 березня 2004 року №1618-IV), чинної на момент постановлення оскаржуваного судового рішення, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. За правилами частини другої статті 303 ЦПК (у редакції Закону від 18 березня 2004 року №1618-IV) апеляційний суд досліджує нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. З урахуванням наведених положень Закону та вимог ухвали суду касаційної інстанції подання доказів відповідачем до суду апеляційної інстанції під час повторного розгляду судом апеляційної скарги зумовлено поважними причинами, оскільки нові докази надано на виконання вимог ухвали суду касаційної інстанції від 03 лютого 2016 року.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвекції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували 12 листопада 2005 року шлюб, який розірвали 17 серпня 2010 року,що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5, виданим Беремівською сільською радою Зборівського району Тернопільської області та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6, виданим відділом ДРАЦС Тернопільського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис за № 473 від 17 серпня 2010 року.

Як доказ встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 2003 по 12 листопада 2005 року, суд першої інстанції послався на те, що відповідач ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1, з листопада 2003 року до 13 липня 2007 року, доказом якого є покази свідків.

Встановлення такого факту необхідно позивачці, оскільки між сторонами існує спір щодо визнання права власності на дачний будинок, що знаходиться в садовому товаристві міської громадської організації садівників-любителів «Тернопільське» у м. Тернополі по вул..Бузкова.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За положеннями частини другої статті 21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Зміст позовних вимог ОСОБА_2 свідчить про те, що встановлення факту проживання позивача однією сім'єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу зумовлено необхідністю визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час їх спільного проживання.

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 категорично заперечив факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з позивачкою ОСОБА_2 в період з 2003 року по 12 листопада 2005 року, а саме в квартирі АДРЕСА_1. Із позивачкою по справі він познайомився в кінці 2003 року, до одруження перебував в дружніх відносинах, спільного бюджету в цей період не мали і спільного господарства не вели. На цей час був зареєстрований в кв.АДРЕСА_4 фактично проживав на АДРЕСА_5, на квартиру АДРЕСА_2 липня 2007 року, після того як зареєстрував шлюб з відповідачкою. Їхні сімейні відносини не були сталими і в 2009 році припинилися і він перейшов проживати в дачний будинок.

Пояснення свідків в судовому засіданні ОСОБА_6, ОСОБА_7,ОСОБА_8,ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 зводяться тільки до факту знайомства з сторонами, навідування їх, як по місцю проживання позивачки так і відповідача, частина з яких свідки ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 перебувають у родинних відносинах з позивачкою, і є зацікавленими особами.

Видана довідка дочірним підприємством " Благоустрій-2", про те, що ОСОБА_4 фактично проживав в АДРЕСА_6 без реєстрації з листопада 2003 року по серпень по 2007 року, згідно акту опиту свідків, не може слугувати як достовірний доказ цим обставинам, оскільки дана довідка видана без вихідного номера і дати видачі, видавалася на вимогу позивачки, акт складався без участі відповідача і вона не узгоджується з іншими доказами.(а.с.19,20).

За змістом положень статті 74 СК України, у разі пред'явлення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

В своїх пояснень сторони, свідки не навели ознаки щодо існування між сторонами сімейних відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат та набуття спірного майна в інтересах сім'ї, а також участі та понесених витратах на будівництві дачного будинку. Наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов'язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення Сімейного Кодексу України про спільність сумісної власності подружжя. А, доводи позивача щодо існування між нею та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та будівництво дачного будинку за їх спільні сумісні кошти або спільною працею не підтверджуються матеріалами справи.

Судова колегія вважає, що наведені позивачкою підстави не є такими, з якими закон пов'язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя та дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджують доводи позивача щодо існування між нею та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат та набуття спірного майна в інтересах сім'ї.

Така позиція міститься у постанові Верховного Суду у справі №643/5492/16-ц від 26.11.2018року.

Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року.

Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Отже, факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.

Суд першої інстанції встановлюючи факт спільного проживання без реєстрації шлюбу з 2003 року виходив тільки з положень Сімейного Кодексу України.

Під час вирішення спору щодо спору про майно, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважаються правильно застосованими.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Суд першої інстанції цих вимог не дотримався, а встановив факт проживання року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу починаючи з 2003 року, не застосував вимог передбачених статтею 24 КпШС України, до правовідносин, які діяли на цей час, не врахував, що під час вирішення спору слід встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Такий висновок міститься й у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №-752/8825/15-ц та Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13 та від 25 грудня 2013 року № 6-135 цс13.( №404/6953/16-ц від 17.10.2018 року).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Для вирішення питання щодо правового режиму такого майна підлягають встановленню: факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці; ведення спільного господарства, побуту; виконання взаємних прав та обов'язків; час придбання і джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); мета придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду у справі ( №159/4128/16-ц від 12.09.2018).

Саме на ці обставини і звертав увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 22 березня 2017 року у справі №607/2745/14-ц, скасовуючи рішення суддів першої та апеляційної інстанції, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Суд першої інстанції в рішенні суду визнаючи факт проживання однією сім'єю в період з 2003 року по 12 листопада 2005 року прийшов до висновку, що після реєстрації шлюбу з 2005 по 2010 роки сторони збудували дачний будинок з господарськими будівлями № НОМЕР_3 у садовому товаристві «МГО садівників-любителів «Тернопільське» м. Тернопіль, а тому є спільною сумісною власністю.

Як доказ цьому, послався на постанову № 718/13 про адміністративне правопорушення від 04 жовтня 2013 року, винесеної Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності; довідкою, виданою 20 лютого 2014 року дочірнім підприємством «Благоустнрій-2»; технічний паспорт на спірний садовий будинок, виготовлений станом на 22 грудня 2009 року товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», технічний паспорт на спірний садовий будинок, виготовлений станом на 22 грудня 2009 року товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», у якому міститься відомості, що спірний будинок був збудований у 2005-2010 роках.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення послався на те, що відповідач не надав жодного доказу (квитанції, фіскального чеку, акту виконаних робіт і.т.п.), котрий би доводив факт проведення ним будь-яких будівельних робіт щодо спірного будинку у період з 2003 по 2005 року.

Однак, суд не звернув увагу на те, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подавати докази разом з поданням позовної заяви. На відповідача же покладається обов'язок подати суду докази разом з поданням відзиву чи пред'явленням зустрічного позову, де він також зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ст.79 цього кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ч.1ст.76, ч.1 ст. 77,ст. 78 ЦПК Країни, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.)

У відповідності до ч.2 ст 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що згідно Договору дарування, згідно якого 19.10.2001 року громадянка ОСОБА_13 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку під НОМЕР_4 площею 612 кв.м., що розташована у садовому товаристві «Тернопільське»(а.с.82 т.1).

Як вбачається із довідки СТ «Тернопільське»№142 від 23.10.2013 року, зі змісту якої вбачається,що ОСОБА_4 є членом товариства, за ним закріплена земельна ділянка в міській громадській організації садівників- любителів «Тернопільське-2» за № НОМЕР_3 на праві приватної власності, загальною площею 612 кв.м. Будівництво дачного будинку було розпочато в 2002 році і завершено в 2005 році. (а.с.т.83).

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року №1991 року «Про власність» який діяв на момент правовідносин член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 листопада 2013 року за відповідачем було зареєстровано право власності на дачний будинок по вул.. Бузковій, НОМЕР_4, міська громадська організація садівників-любителів«Тернопільське», м. Тернопіль Тернопільської області, загальною площею 119,6 м2, житлова площа 16,9 м2. Форма власності приватна, розмір частки 1/1, який до цього часу вважався, як самочинно збудованим. Вказане підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 листопада 2013 року, виданого Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. .(а.с.14,15,52 т.1).

Запис про рік забудови в технічному паспорті дачного будинку і в постанові про адміністративне правопорушення не може бути безспірним доказом того, що дачний будинок будувався саме в цей період, оскільки він виготовлявся не по факту, а з метою створення такого документа. Технічний паспорт- не є правовстановлюючим документом і був виданий з порушенням Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна від 24 травня 2001 року № 127 та в порушення вимог ст.376 ЦК України, якими забороняється видачу замовнику техпаспорту на об'єкт самочинного будівництва (оскільки в замовника відсутні документи, що дають право на виконання будівельних робіт), за що ОСОБА_4 і був притягнутим до адміністративної відповідальності, що в подальшому послужило підставою оформлення права власності на спірний будинок.

Пояснення свідків зводяться тільки до придбання окремих будівельних матеріалів, суперечні між собою, не є конкретними, не співпадають в часі з фактичним проживанням сторін і будівництвом дачного будинку.

Окремі пояснення позивачки ОСОБА_2 є також протирічивими і логічно не доказовими. Встановлюючи факт спільного проживання без реєстрації шлюбу в період 2003 по листопад 2005 року, позивачка зазначала, що будівництво розпочалося в цей період, шляхом придбання окремих будівельних матеріалів, накопиченням грошей. В інших поясненнях стверджує, що будівництво проводилося в 2005-2010 роках, при цьому зазначає, що відповідач замовляв вікна і двері в 2005 році, що може свідчити про те, що будинок був уже збудованим.

Відповідач же стверджує, що будівництво було розпочато в 2002 році і в основному закінчено в 2005 році, до реєстрації шлюбу. З відповідачкою припинив шлюбні відносини і перейшов проживати на дачний будинок в 2009 році, і оскільки будинок було збудовано самочинно, почав виготовляти технічну документацію, в тому числі і технічний паспорт.

В матеріалах справи відсутні будь - які докази створення (придбання) сторонами дачного будинку внаслідок спільної праці; а також докази за які спільні кошти проводилися роботи та куплялися будівельні матеріали, час їх придбання і джерело набуття, ким і коли проводилися будівельні роботи, а також мета придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що будівництво дачного будинку було здійснено особисто ОСОБА_4 до початку фактичного проживання сторін як подружжя, в період 2002-2005 роках, а відтак відсутні підстави для визнання даного об'єкта спільною сумісною власністю подружжя.

Виходячи з вищенаведеного, судова колегія на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог вважає, що наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов'язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах та враховуючи те, що позивачка не надала доказів того, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці вважає, що сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін, а тому, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ч. 1 ст 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судова колегія прийшла до висновку ,що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка ОСОБА_2, в судовому засіданні не довела не тільки факт проживання з відповідачем однією сім'єю на час придбання спірної квартири, а й той факт, що джерелом набуття вказаного житла є їхні спільні сумісні кошти з відповідачем або їхня спільна праця.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи в зв'язку з неповним з'ясуванням обставин справи знайшли своє підтвердження.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір судового збору за подачу апеляційної скарги, виходячи із заявлених позовних вимог у суді першої інстанції, становив 2989 грн. 47 коп. (1992,98/100*150).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 за подачу апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 2400 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню на його користь з ОСОБА_2

Окрім того, за розгляд справи в суді апеляційної інстанції з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 589 грн. 47 коп. (392,98/100*150) .

Керуючись ст.ст.367, 376, 381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( проживає АДРЕСА_7, РНОКПП - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (проживає АДРЕСА_8, РНОКПП - НОМЕР_2) 2 400 (дві тисячі чотириста) грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 ( проживає АДРЕСА_9, РНОКПП - НОМЕР_1) на користь держави судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 589 ( п'ятсот вісімдесят дев'ять) грн. 47 коп. судового збору.

Постанова Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 19 лютого 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Парандюк Т.С.