Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 679/1788/15-ц

провадження № 61-28268св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Виконавчий комітет Нетішинської міської ради, ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 грудня 2016 року у складі судді Сопронюк О. В. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Нетішинської міської ради (далі - ВК Нетішинської МР), ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Черняховський М. М., про визнання правочину недійсним, стягнення грошових коштів, визнання протиправним та скасування рішення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 31 березня 1988 року на підставі ордера № 5441 він був відповідальним наймачем та проживав у квартирі АДРЕСА_1 . Його сестра ОСОБА_5 07 квітня 1988 року отримала квартиру АДРЕСА_2 . Рішенням ВК Нетішинської МР від 19 січня 1995 року № 14 йому з ОСОБА_5 вирішено оформити документи на міський обмін житлової площі згідно зі статтею 79 ЖК України. На підставі цього рішення видані ордери на жилі приміщення і він став квартиронаймачем однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , де проживає і до цього часу. В серпні 2013 року, маючи намір приватизувати цю квартиру, він з`ясував, що вона належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї в рівних частках кожному. Тобто, при проведенні обміну цього житла в 1995 році ВК Нетішинської міської ради не перевірено статус, форми власності квартир, які були предметом обміну, в зв`язку з чим здійснено обмін квартир із порушенням закону. Враховуючи те, що при обміні квартир не дотримано нотаріальної форми укладення угоди, така угода є недійсною та кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за цим правочином. ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рахунок повернення втраченого ним майна в 2015 році відчужили на його користь належні їм частки квартири АДРЕСА_2 , яка була предметом обміну, тому він до них жодних претензій не має.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсною угоду, укладену між ним та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від 19 січня 1995 року про обмін квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 ; визнати протиправним та скасувати рішення ВК Нетішинської МР народних депутатів Славутського району Хмельницької області від 19 січня 1995 року № 14 «Про міський обмін житлової площі»; стягнути з ОСОБА_2 на його користь у рахунок вартості майна, отриманого в результаті недійсної угоди, грошові кошти у сумі 72 857,33 грн.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір від 19 січня 1995 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про обмін квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 . Визнано протиправним та скасовано рішення ВК Нетішинської міської ради народних депутатів Славутського району Хмельницької області від 19 січня 1995 року № 14 «Про міський обмін житлової площі». У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки договір міни здійснений без дотримання вимог ЦК України у редакції 1963 року, без його нотаріального посвідчення, то він є недійсним. Враховуючи те, що ОСОБА_2 не підписував заяву на обмін житлової площі від 18 січня 1995 року, на підставі якої винесено рішення ВК Нетішинської міської ради народних депутатів Славутського району Хмельницької області від 19 січня 1995 року № 14 «Про міський обмін житлової площі» та здійснено обмін квартир, відповідач не повинен відповідати за наслідки недійсності правочину, волевиявлення на укладення якого він не мав.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 01 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не довів, що оспорювана угода щодо обміну жилими приміщеннями укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, а отже, відсутні підстави для застосування норми частини другої статті 49 ЦК 1963 року. Крім того, відповідач одержав за угодою обміну не безпосередньо квартиру, наймачем якої попередньо був позивач, а лише право володіння і користування цим жилим приміщенням на підставі договору найму. В свою чергу позивач як наймач не мав у власності квартиру АДРЕСА_1 , а отже, відсутні правові та фактичні підстави для стягнення на його користь 1/4 частини її вартості внаслідок визнання обміну квартир недійсним. Суд першої інстанції помилково вважав, що оскільки ОСОБА_2 не підписував заяву на обмін житла, то не повинен відповідати за наслідки недійсності правочину. При цьому не врахував, що дії останнього (перереєстрація місця проживання та переселення в отриману в результаті обміну квартиру АДРЕСА_1 , підтверджують його волевиявлення на укладення угоди з обміну квартир. Разом із тим, ця помилка не впливає на правильність висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення вимоги про стягнення коштів.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 01 серпня 2017 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 72 857,33 грн та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що він мав реальне правомірне очікування отримати у приватну власність займану ним квартиру АДРЕСА_1 , проте через незаконну угоду з обміну квартир, позивач позбавлений вказаної можливості на отримання житла у власність. Зміст конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді рішень Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні від 29 листопада 1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання та можливість користуватися своєю власністю. Також, у цьому рішенні суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому. Висновок суду апеляційної інстанції про те, що відсутні підстави для застосування частини другої статті 49 ЦК України 1963 року, зроблені з неправильним застосуванням норми матеріального права, адже до спірних правовідносин необхідно застосувати частину другу статті 48 ЦК України 1963 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Оскільки судові рішення оскаржуються ОСОБА_1 лише у частині відмови у задоволенні його вимог до ОСОБА_2 про стягнення 72 857,33 грн, то суд касаційної інстанції переглядатиме судові рішення лише в цій частині.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_2 на підставі ордера № 10074, виданого ВК Нетішинської МР народних депутатів 31 січня 1995 року, на підставі рішення ВК Нетішинської МР народних депутатів від 19 січня 1995 року за № 14 «Про міський обмін житлової площі».

Цим рішенням вирішено оформити документи на міський обмін житлової площі згідно зі статтею 79 ЖК України, ОСОБА_1 , який проживає в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 будинок належить ХАЕС) з ОСОБА_5 , яка проживає в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 будинок належить ХАЕС).

Вказане рішення ВК Нетішинської міської ради народних депутатів прийнято на підставі відповідних заяв про обмін жилої площі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і повнолітніх членів її сім`ї.

На підставі цього рішення ОСОБА_5 отримала обмінний ордер № 10073 (на сім`ю з чотирьох осіб: чоловік - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_3 та син - ОСОБА_4 , на вселення в квартиру АДРЕСА_1 , куди надалі і вселилися.

31 січня 1995 року ОСОБА_1 отримав обмінний ордер від 31 січня 1995 року № 10074 на вселення в квартиру АДРЕСА_2 , куди і вселився.

Вказана квартира відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 березня 1994 року приватизована та належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках кожному.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

ЦК Української РСР 1963 року конкретно передбачав норми про недійсність угод, укладених з метою, суперечною інтересам держави і суспільства (стаття 49).

Згідно зі статтею 49 ЦК Української РСР 1963 року, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - у дохід держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все удержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.

Отже, правові наслідки, встановлені статтею 49 ЦК УРСР фактично мали усі ознаки «цивільно-правової конфіскації» (двосторонньої чи односторонньої), застосування якої можливе лише тоді, коли сторони (сторона) знали, що укладена угода суперечить інтересам держави і суспільства. Тобто, у разі відсутності такого суб`єктивного фактора, як умисел, не було підстав для застосування цивільно- правової конфіскації, а отже, за відсутності умислу у обох сторін угода визнавалася недійсною за правилами статті 48 ЦК Української РСР та із застосуванням передбачених нею правових наслідків у формі двосторонньої чи односторонньої (за наявності умислу у однієї сторони) реституції сторін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що оспорювана угода щодо обміну жилими приміщеннями укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 49 ЦК Української РСР. При цьому суди дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для стягнення з відповідача 72 857,33 грн у рахунок вартості майна, отриманого в результаті недійсної угоди, оскільки статтею 88 ЖК Української РСР визначено, що у разі визнання обміну жилими приміщеннями недійсним сторони підлягають переселенню в приміщення, які вони раніше займали.

Квартира АДРЕСА_2 , не могла бути предметом обміну за процедурою, передбаченою статтями 79-89 ЖК Української РСР, оскільки перебувала у власності (приватизована) ОСОБА_5 та членів її сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не могли виступати стороною такої угоди, оскількиза змістом указаних норм права предметом обміну за процедурою, передбаченою ЖК Української РСР, може бути лише жиле приміщення, що відноситься до державного і громадського житлового фонду, а сторонами угоди про обмін жилими приміщеннями - виключно наймачі таких приміщень та члени їх сімей.

З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13 грудня 2016року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик