КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року місто Київ.

Справа 756/2154/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11818/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року (у складі судді Яценко Н.О., повний текст рішення складено 17 квітня 2019 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у лютому 2017 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача та з урахуванням уточнення від 10.09.2018 просив суд зобов`язати відповідача примусово виконати за вчиненим публічним правочином № 3, а саме виконання відповідачем цивільних обов`язків та господарських зобов`язань за повним циклом виробничо - торговельно - збутової операції з перебігом права власності на товар, за законом, у порядку і за правилами торгівлі на місцевому споживчому ринку товарів, робіт та послуг, а також відтворити в натурі порушені майнові права позивача, за законом: допоставити, недостаючу частину товару за публічним правочином № 3, дошку дубову за параметрами - 25 х 120 х 3000 (мм), обсягом - 0,5 м3, обумовленої і належної якості у місці виконання правочину, у термін визначений судом за законом; передати позивачу - споживачу товар, за публічним правочином № 3, з параметрами і обсягом - дошка дубова - 50 х 200 х 3000 (мм) - 0,7 м3; - дошка дубова - 25 х 120 х 3000 (мм) - 0,5 м3 у місці виконання правочину, у термін визначений судом за законом; відтворити правостворюючі, товарно - транспортні і платіжні (право власності на майно - вартістю 2 000,00 грн) документи з права власності на товар за вчиненим публічним правочином № 3 та передати їх позивачу - споживачу одночасно з товаром, за актом, у місці виконання правочину, у термін визначений судом за законом.

Окрім того, позивач просив визнати наявність юридичної, економічної та правової відповідальності відповідача - фізичної особи-підприємця - суб`єкта господарювання - правопорушника, винного за свідоме і умисне неналежне виконання, прострочення виконання, невиконання і одноособову відмову від виконання цивільних обов`язків і господарських зобов`язань, змісту та умов за вчиненим публічним правочином № 3. Застосувати проти відповідача - фізичної особи - підприємця - суб`єкта господарювання - правопорушника, штрафні санкції, як засобу гарантування захисту порушених прав та законних економічних інтересів позивача - нарахувавши неустойку - пеню у розмірі 3% за термін, що минув з 18.12.2012 до 01.01.2019, 2 208 днів у розмірі 132 480,00 грн, за котрим винна сторона прострочила виконання зобов`язань на суму 2 000,00 грн, та стягнути пеню у розмірі 1%, що становить 44 160,00 грн.

Додатково позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 19 200,00 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що між ним та відповідачем 15.08.2012 в усному порядку укладено Договір № 01/02, який передбачав вчинення низки публічних правочинів між сторонами, з купівлі-продажу (реалізації) пиломатеріалів, які загалом мають ознаки неподільної речі (комплекту) і які не можна поділити без втрати їх цільового призначення для використання їх у подальшому позивачем при будівництві і монтажу з них дерев`яного, збірно - панельного, нестаціонарного, двоповерхового будинку, за розмірами 4,50 X 9,00 метрів у площині та 6,00 метрів заввишки для особистих потреб і за особистим проектом позивача.

18 грудня 2012 року між сторонами був вчинений юридичний факт, оскільки відбувся та почав виконуватись публічний, усний, реальний, строковий, платний, казуальний правочин № 3 з купівлі-продажу (реалізації) пиломатеріалів власного виробництва і з власної деревини відповідача - дошки дубової, складової частини публічного Договору № 01/02.

Правочин № 3 з травня місяця 2012 року планувався позивачем та був узгоджений відповідачем за акцептованими ним параметрами, обсягом, в асортименті та за визначеною ціною дошки дубової 1 700,00 грн/м3.

Загалом, вартість замовленої товарної продукції за правочином № 3 складала - 1,2 м3 х 1 700 грн/м3 - 2 000,00 грн. Оплата товару за правочином № 3 була здійснена позивачем у формі 100 % попередньої сплати (авансу) готівковими коштами у сумі 2 000,00 грн.

Розрахункові документи на всю реалізовану товарну продукцію власного виробництва відповідач позивачу не надав, чим порушив його право власності.

Окрім того, необхідної продукції на складі відібрати не виявилось можливим з причини їх невідповідності обумовленим та чинним стандартам. Відповідач надав усну обіцянку позивачу, що він у найближчий час докупить недостаючу частину товару за правочином № 3, проте до цього часу свої обов`язки за Договором не виконав та сплачені грошові кошти також не повернув.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків, позивач нараховує неустойку, а саме пеню у розмірі 3% за термін, що минув з 18.12.2012 до 01.01.2019 (2 208 днів) у розмірі 132 480,00 грн, та пеню у розмірі 1%, що становить 44 160,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції не дотримався ст.ст. 259, 263 ЦПК України.

Суд не вірно застосував ст. ст. 633, 655, 698 ЦК України та Закон України "Про захист Прав споживачів" та норми ГК України, якими передбачена відповідальність за порушення прав громадян під час здійснення господарської діяльності.

Відповідач протягом двох років не був присутній на судових засіданнях, жодних документів особисто до матеріалів справи не подав, але фіктивного представника до судового процессу залучив.

Судом першої інстанції не було винесено окрему ухвалу щодо відповідача, з приводу виявлених недоліків в його діяльності.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи скарги підтримав.

Відповідач та його представник до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом відповідач дійсно зареєстрований як фізична особа - підприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію № 359640. (а.с.21).

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом не встановлено наявності між сторонами договірних зобов`язань щодо виконання робіт, про які зазначає позивач та порушення прав позивача як сторони договору та споживача послуг. Додані до позовів розрахунки не містять конкретної інформації щодо виду робіт, їх вартості, замовника та виконавця, отже не містять інформацію щодо предмета доказування (а.с.22). Дані записи суд вважає неналежними та недопустимими доказами на підтвердження укладеної угоди або здійснення фінансових розрахунків, оскільки вони виконані особисто позивачем без затвердження відповідача.

Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем його прав як споживача суд вважає необхідним зазначити наступне.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що виконавцем є суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Пунктом 22 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Таким чином, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини, які виникли між виконавцем послуг та їх споживачем, при цьому виконавець повинен бути суб`єктом господарювання.

Як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді позивач стверджував, що відповідач з яким він перебував в добрих стосунках погодився виконати для нього роботу з приводу виготовлення будівельних матеріалів з дерева для будівництва будинку. Разом з тим, жодних доказів про те, що відповідач брав на себе такі зобов`язання, як суб`єкт підприємницької діяльності , а не фізична особа, позивач суду не надав. Отже, за відсутності належних доказів на підтвердження даної обставини положення Закону України «Про захист прав споживачів» вірно не застосовувались судом.

Окрім цього, згідно ст. 16 ЦК України суд застосовує способи захисту цивільних прав визначенні договором або законом. За наведених обставин визначені способи захисту позивача не відповідають фактичним обставинам справи.

Зміст позовних вимог ОСОБА_1 зводиться до того, що відповідач в 2012 році не виконав взяті на себе зобов`язання , за які він сплатив вартість 2000 грн. та не поставив йому дубові дошки замовленого розміру. При цьому позивач стверджує, що відповідач не видав йому будь-яких розрахункових документів з приводу проведеної ним оплати.

В судовому засіданні апеляційного суду, позивач пояснив, що кошти він передавав відповідачу в присутності його дружини, інші особи при передачі коштів присутніми не були.

Крім слів позивача, належних та допустимих доказів на підтвердження передачі позивачем коштів відповідачу та відмову останнього видати розрахунковий платіжний документ про замовлення конкретного виду робіт, - ні суду першої інстанції ні апеляційному суду надано не було.

Свідки, яких позивач просив допитати, як пояснив сам позивач, не були присутні при оплаті та замовленні ним у відповідача будівельних матеріалів.

За таких обставин, посилання позивача на те, що між сторонами був укладений публічний договір на виконання робіт з виготовлення виробів із дерева, або роздрібний договір купівлі-продажу не знайшли свого підтвердження, а тому суд вірно не застосував ст.ст. 633, 655, 698 ЦК України. Суду не подано доказів стосовно того, що сторони в належній формі досягли згоди стосовно усіх істотних умов такого договору.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовує свої вимоги укладенням з відповідачем усного договору роздрібної купівлі-продажу продукції з пиломатеріалів.

Проте заявником не доведено, що між сторонами досягнуто усіх істотних умов такого договору, що давало б підстави вважати його укладеним на визначених сторонами умовах; не викладено сам зміст зобов`язання, яке підлягає виконанню; відтак відсутні підстави для задоволення таких позовних вимог.

Законом України «Про захист прав споживачів» визначено договір як усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення усного правочину з ФОП Мухановим О . М.

У контексті одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін - вирішальним фактором є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Ураховуючи, що позивачем не доведено факт укладення з відповідачем усного договору із визначеними умовами, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а також притягнення відповідача до відповідальності на підставі норм ГК України.

Доводи скарги про те, що відповідач не з`являвся до суду не може бути підставою для звільнення самого позивача від доказування.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують та є фактично повторенням доводів позовної заяви, яким суд у своєму рішенні дав належну правову оцінку

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.367-368, 374,375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 27.09.2019 року.

Головуючий

Судді