Дата документу 20.02.2019 Справа № 333/1157/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/536/19 Головуючий у 1-й інстанції: Наумової І.Й.
Є.У.№ 333/1157/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ПАТ «ОТП Банк» ( далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначав, що 25.09.2007р. між ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ПАТ «ОПТ Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № МL-201/332/2007, відповідно до умов якого Банк надав відповідачці кредит у розмірі 47 440 швейцарських франків з фіксованою процентною ставкою 4,49 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 25.09.2037р. Того ж дня між Банком, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з кожним окремо на забезпечення кредитних зобов'язань ОСОБА_3 укладено договори поруки №SR-ML-201/332/2007, №SR-ML-201/332/2007/1, №SR-ML-201/332/2007/2, №SR-ML-201/332/2007/3, відповідно до яких порукою забезпечуються вимоги Банку щодо сплати боржником кожного і всіх його зобов'язань у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі. ОСОБА_3 умови кредитного договору в частині погашення кредиту та погашення відсотків за користування кредитом виконувала не належним чином. Станом на 30.05.2016р. загальна сума боргових зобов'язань за кредитом становить 23 915,97 швейцарських франків, у тому числі залишок заборгованості за кредитом 20 890,79 швейцарських франків, залишок відсотків за користування кредитом за період з 20.01.2015 року по 29.05.2016 року у розмірі 3025,18 швейцарських франків. Посилаючись на вказані обставини, просив суд на підставі ст.ст. 554, 1050 ч.2 ЦК України стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитом у розмірі 23 915,97 швейцарських франків та судові витрати по справі у розмірі 9027,47 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Банком не доведені його позовні вимоги, оскільки надані розрахунки заборгованості не конкретизовані і не зрозумілі, графік погашення кредиту не наданий, ухвала суду про витребування доказів не виконана. Вимоги Банку про стягнення заборгованості з поручителів задоволенню не підлягають у зв'язку із припиненням поруки. 06.04.2015р. Банк надіслав на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення кредиту, тобто визнав строк зобов'язання таким, що настав, проте з відповідним позовом до суду звернувся тільки 03.03.2017р., тобто з пропуском строку, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову АТ «ОТП Банк» зазначає, що судом першої інстанції дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам, оскільки як наявність кредитних правовідносин, так і розмір заборгованості підтверджується належними і допустимими доказами: копіями кредитного договору, меморіальними ордерами тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вказують, що надані позивачем письмові докази не підтверджують розмір заборгованості за кредитом, а тому висновки суду про недоведеність позову є такими, що відповідають фактичним обставинам справи і вимогам ЦПК України. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки, оскільки Банком пропущено шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителів.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

За змістом ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що 25 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № МL-201/332/2007, за умовами якого останній було надано кредит у сумі 47 400,00 швейцарських франків з кінцевим терміном повернення до 29 вересня 2037 року зі складовою плаваючою процентною ставкою (фіксований відсоток + FIDR) у в розмірі 4,49% річних. Повернення кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником ануїтетними платежами. Сума кредиту та нарахованих процентів щомісяця погашається рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору. Щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту. Повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено договором. Нараховані в порядку, передбаченому цим договором, проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту та в строк, передбачений в графіку платежів. (том1:а.с.5-9).

Факт отримання позичальником кредитних коштів не оспорювався боржником і підтверджується фотокопією дубліката меморіального ордеру від 25.09.2007р., згідно якому ОСОБА_3 отримала 47 440 швейцарських франків, що становило еквівалент 204 418, 35 грн. (том2: а.с.116).

Кредитні зобов'язання ОСОБА_3 забезпечені порукою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про що 25.09.2007р. між ЗАТ «ОТП Банк» та кожним із поручителів окремо укладено договори поруки №SR-ML-201/332/2007, №SR-ML-201/332/2007/1, №SR-ML-201/332/2007/2, №SR-ML-201/332/2007/3. Відповідно до умов вказаних договорів поручителя прийняли на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов'язань перед кредитором за кредитним договором. Вказаними договорами передбачено, що кредитор є отримувачем коштів та зазначено про право кредитора звернутися до поручителя з вимогою про виконання зобов'язання в повному обсязі чи частині, а поручитель зобов'язаний здійснити виконання зобов'язань при отримання відповідної вимоги. Договори поруки набирають чинності з дати їх підписання і діють до повного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором (том 1: а.с.10-13).

Відповідно до виписки із особового рахунку позичальника ОСОБА_8 протягом жовтня 2007р. - лютого 2015р. регулярно вносила платежі на погашення кредитної заборгованості і відсотків за користування кредитом, останній платіж на погашення кредиту був здійснений 19.02.2015р. (том2: а.с.117-159).

У зв'язку із порушенням позичальником умов кредитного договору 06.04.2015р. Банк направив останній досудову вимогу про дострокове повернення впродовж 30 днів суми кредиту у розмірі 20 890, 79 швейцарських франків, та суму процентів за користування кредитом у розмірі 463,62 швейцарських франки. За умови погашення простроченої заборгованості та штрафних санкцій протягом 30 днів з дати відправлення Банком цієї вимоги, вимога витрачає свою чинність (том2: а.с.194).

Вказану вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту позичальник не виконала, прострочену заборгованість не погасила. Згідно витягу із особового рахунку позичальника станом на30.05.2016 сума боргу за кредитом складає 23 915, 97 швейцарських франків, із яких за тілом кредиту 20 890, 79 швейцарських франків, за відсотками - 3 025, 18 швейцарських франків (том1:а.с.4).

Заперечуючи проти позову, відповідач у своїй заяві від 11.05.2018р. вказувала, що Банком неправильно визначена заборгованість за відсотками, оскільки не враховані платежі за 25.05.2010р. на суму 270 швейцарських франків, 26.07.2011р. - на суму 108 швейцарських франків, 14.10.2011р. - на суму 36 швейцарських франків, які Банк незаконно відніс на рахунок погашення комісії за дострокове погашення кредиту. За розрахунками позичальника, заборгованість за тілом кредиту складає 20 890,79 швейцарських франків, за відсотками - 2 337, 79 швейцарських франків (том2:а.с.170-173).

Відмовляючи Банку у задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості з позичальника, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження розміру боргу, розрахунок заборгованості є незрозумілим, графік погашення платежів до позову не наданий.

Проте такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі і суперечать фактичним обставинам справи.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

На підтвердження факту існування кредитних правовідносин і розміру заборгованості за кредитом позивачем надані та належним чином перевірені та засвідчені підписом посадової особи Банку такі письмові докази як фотокопії кредитного договору і договорів поруки, розрахунок заборгованості станом на 30.05.2016р., дублікат меморіального ордеру про отримання позичальником кредитних коштів та виписка із особового рахунку позичальника, в яких відображені нараховані до сплати суми, сплачені кошти, нарахування відсотків, відповідно до умов кредитного договору.

Вказані розрахунки є документами, які містять відомості про обставини, які мають значення для справи, підтверджують вимоги позивача, що відповідає ст.ст. 77-79,95 ЦПК України.

Надані на підтвердження права вимоги і розміру заборгованості за кредитом копії документів прошиті, пронумеровані скріплені печаткою юридичної особи.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55).

За вказаним нормативно-правовим актом, відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів «згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису.

Як вбачається із доданих до матеріалів справи фотокопій відповідних документів, які прошиті і скріплені печаткою юридичної особі і підписом посадової особи позивача, вони оформлені у відповідності до п.5.26,5.27 ДСТУ.

Заперечення відповідачів проти позову зводилися до незгоди із сумою заборгованості, проте в чому конкретно полягає неправильність розрахунків останні суду не наводили, свої розрахунки не надавали.

На порушення вимог ст.89 ЦПК України належної оцінки вищевказаним письмовим доказам суд першої інстанції не надав, зробив безпідставний висновок про недоведеність Банком своїх позовних вимог, оскільки надані позивачем розрахунки суду не зрозумілі, графік погашення кредиту позивачем не наданий.

Проте, ненадання позивачем графіку погашення кредиту, не бажання суду надати належну оцінку наявним у справі письмовим доказам не є підставою для відмови у позові.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості з позичальника не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з позичальника на користь Банку, апеляційний суд враховує такі обставини.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251 цс16.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Як вбачається із зібраних у справі письмових доказів, обов'язок по сплаті кредиту позичальник належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 30.05.2016р. сума боргу за кредитом складає 23 915, 97 швейцарських франків, із яких за тілом кредиту 20 890, 79 швейцарських франків, за відсотками - 3 025, 18 швейцарських франків (том1:а.с.4).

Разом з тим, направивши 06.04.2015р. позичальнику досудову вимогу про дострокове повернення впродовж 30 днів суми кредиту у розмірі 20 890, 79 швейцарських франків, та суму процентів за користування кредитом у розмірі 463,62 швейцарських франки, кредитор у відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України визнав строк виконання боржником зобов'язання таким, що настав, і на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України втратив право нарахуванні відсотків за користування кредитом після 06.05.2015р.

Із детального розрахунку заборгованості, наданого Банком на вимогу апеляційного суду, вбачається, що за квітень 2015 року сума відсотків, яку Банк нарахував до сплати складає 182, 97 швейцарських франків.

За вказаних обставин вимоги Банку про стягнення з позичальника кредитної заборгованості підлягають частковому задоволенню, з позичальника на користь Банку підлягають стягненню заборгованість за тілом кредиту на суму 20 890,79 швейцарських франків, за відсотками - на суму 646, 49 швейцарських франків (463,52 + 182, 97). Нарахування Банком відсотків після 06.05.2015р. не ґрунтується на законі, а отже і вимоги про стягнення відсотків, нарахованих після 06.05.2015р. задоволенню не підлягають. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Заперечення відповідача проти позову в частині неправильного нарахування відсотків, неврахування Банком низки платежів є безпідставними. Як вбачається із особового рахунку позичальника всі платежі, які вносилися останньою на погашення кредиту, зараховані і обліковуються на особовому рахунку і спрямовані у відповідності з умовами кредитного договору. Кредитний договір в частині сплати банківської комісії позичальником не оспорював ся, недійсним у передбаченому законом порядку не визнавався, а тому доводи відповідача про неправомірне нарахування банком комісії за обслуговування кредиту є неспроможними.

Відмовляючи Банку у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з поручителів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що порука припинена.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України ( в редакції Закону на час ухвалення оскаржуваного рішення) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору (пункт 4.1) встановлено, що відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань у повному обсязі.

Судом встановлено, що 06 квітня 2015 року банк, скориставшись передбаченим пунктом 1.9 кредитного договору правом дострокового виконання боргових зобов'язань, звернувся до ОСОБА_3 з досудовою вимогою про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі; а саме: впродовж 30 календарних днів із дати відправлення банком цієї вимоги

Однак відповідач кредитні кошти у строки, передбачені вимогою, не повернув.

03 березня 2017 року банк звернувся до суду із зазначеним позовом.

Оскільки 06 квітня 2015 року банк надіслав на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення кредитних коштів у повному обсязі, то відповідно банк змінив строк виконання основного зобов'язання, який згідно пункту 4.1 кредитного договору та змісту вимоги настав 06 травня 2015 року.

З урахуванням положень статті 526 ЦК України та встановлених обставин про направлення позичальнику вимоги про дострокове виконання зобов'язання, строк пред'явлення вимоги до поручителя про повернення коштів необхідно обчислювати з моменту настання строку виконання зобов'язання у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Отже, строк виконання основного зобов'язання для поручителів настав 06 травня 2015 року, до суду із зазначеним позовом банк звернувся 03 березня 2017 року, тобто з пропуском шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання, а тому порука згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України припинилася.

Доводів про незаконність судового рішення в частині відмови у задоволенні вимог, заявлених до поручителів, апеляційна скарга не містить.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що вимоги Банку підлягають частковому задоволенню: з позичальника на користь позивача підлягають стягненню заборгованість за тілом кредиту на 20 890, 79 швейцарських франків, відсотки за користування кредитом, нараховані станом на 06 травня 2015 року, в загальному розмірі, 646, 49 а всього 21 537, 28 швейцарських франків. В іншій частині вимоги Банку задоволенню не підлягають.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 і про розподіл судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову, стягнення з позичальника на користь Банку 21 537, 28 швейцарських франків заборгованості за кредитним договором. В іншій частині вимоги Банку до позичальника задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 141 ч.ч.1,13 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь Банку підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції пропорційно частці задоволених позовних вимог на суму 21 704, 49 грн.

В іншій частині оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.374, 376, 381-382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2018 року по цій справі в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 і розподілу судових витрат скасувати.

Позов Акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої в АДРЕСА_1., на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк», ідентифікаційний код 21685166 №0200 в АТ «ОТП Банк», МФО 300528, юридична адреса 01033, м.Київ, вул.Жулянська,43, заборгованість за кредитним договором № МL-201/332/2007 від 25.09.2007р. у загальному розмірі 21 537, 28 швейцарських франків (двадцять одна тисяча п'ятсот тридцять сім швейцарських франків 28 центів), із яких: 20890,79 швейцарських франків - залишок заборгованості за кредитом,646, 49 швейцарських франків - сума відсотків, нарахованих до 06.05.2015р.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої в АДРЕСА_1., на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк», ідентифікаційний код 21685166 №0200 в АТ «ОТП Банк», МФО 300528, юридична адреса 01033, м.Київ, вул.Жулянська,43, компенсацію судових витрат зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції у розмірі 21 701, 49 грн. (двадцять одна тисяча сімсот одна гривня 49 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено і підписано 21 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: