ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/36/19Головуючий по першій інстанції
Категорія: 308030000 Токова С.Є. Доповідач в апеляційній інстанції Храпко В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Храпка В.Д.,

Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прядки Віталія Миколайовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2018 року, постановленого під головуванням судді Токової С.Є., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 02 грудня 2017 року.

У вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають з 2014 року відповідачі по справі.

Ураховуючи викладене позивач на підставі статей 321, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР просив усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Прядка В.М., та ОСОБА_3 . посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати, а по справі постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу у їх відсутності не повідомивши належним чином про час і місце розгляду справи. Також судом не враховано, що постановою апеляційного суду Черкаської області від 30 липня 2018 року визнано недійсним договір дарування від 04 травня 2016 року, відповідно до якого продавцю квартири належала 1/2 частка цієї квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказуючи, що він є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2017 року № 12629, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, мав право на звернення до суду з даним позовом, а тому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги по наступних підставах:

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_1 . Квартира належала їй: 1/2 частка на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 12 березня 1996 року і 1/2 частка на підставі договору дарування частки в квартири від 04 травня 2016 року.

02 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 продала квартиру ОСОБА_2 .

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 і ОСОБА_3

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 30 липня 2018 року визнано недійсним договір дарування від 04 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 про дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішенням суду визнано недійсним договір дарування 1/2 частки квартири суд не бере до уваги.

Відповідно до ст. 204 ЦК країни правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2017 року не визнано судом недійсним.

Крім того, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не є і ніколи не були співвласниками вказаної квартири.

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Але постановлюючи судове рішення у відсутності відповідачів по справі суд першої інстанції не врахував наступне.

Згідно із статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Статтею 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно із пунктом 4 частини п`ятої зазначеної статті суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У справі, що переглядається, установлено, що матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення відповідачів про розгляд справи, призначений судом на 20 листопада 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . У позовній заяві позивач вказував, що фактичне місце проживання квартира АДРЕСА_3 . Вказано також телефон відповідачки ОСОБА_1 Фактичне місце проживання відповідачки ОСОБА_3 визнано як невідоме.

Надіслана судом кореспонденція адресована ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», тобто фіксація отримання відповідачем кореспонденції відсутня.

Відсутні в матеріалах справи будь-якої дані про вручення кореспонденції ОСОБА_1 .

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), зазначене не є належним повідомленням про дату судового засідання.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-повідомлення, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 130 ЦПК України якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи.

Надіслана судом кореспонденція, яка повернулась до суду з відміткою поштової служби «за закінченням терміну зберігання» свідчить про те, що ОСОБА_3 не проживає за зазначеною адресою.

Відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Суд першої інстанції не вживав заходи щодо розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Таким чином суд першої інстанції не вжив всі можливі та допустимі заходи щодо повідомлення відповідачів чим порушив їх право знати про час і місце судового засідання, що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справа (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Одним із обґрунтування апеляційної скарги є розгляд справи у відсутності відповідачів по справі.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задоволити частково, рішення суду першої інстанції скасувати і по справі постановити нове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прядки Віталія Миколайовича задоволити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом задоволити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Судді: