Дата документу 19.02.2019 Справа № 331/8526/15-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 331/8526/15

Провадження №22-ц/807/23/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М.,

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2018 року в складі судді Скользнєвої Н.Г. в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Департамент реєстраційний послуг Запорізької міської ради, про визнання недійсним договорів кредиту, іпотеки, скасування заборони відчуження нерухомого майна, виключення запису з реєстру іпотек, застосування наслідків недійсності кредитного договору,

В С Т А Н О В И В :

25.11.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Надра», який неодноразово уточнював, про визнання недійсним договорів кредиту, іпотеки, скасування заборони відчуження нерухомого майна, виключення запису з реєстру іпотек, застосування наслідків недійсності кредитного договору.

В обґрунтування позиву, з урахуванням уточнених вимог, зазначав, що15 січня 2008 року між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №20/2008/0050Фжр, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику грошові кошти в сумі 50 654 дол. США 73 центів з кінцевим строком повернення кредиту 13.01.2038р., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,39% на рік, на придбання у власність квартири.

З метою забезпечення виконання зобовязання за Кредитним договором між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра» був укладений договір іпотеки № 20/2008/0050 Фжр від 15.01.2008 р.

Договірні відносини, які виникли між сторонами у звязку з наданням фінансово-кредитних послуг на споживчі цілі, а саме для придбання у власність, регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно п.п «в», «д», «і» п.2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі зобовязаннями споживача; про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформленням договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. ВАТ КБ «Надра» цього не було здійснено.

В Кредитному договорі не зазначено, ані детального розпису сукупної вартості кредиту, ані реальної процентної ставки, ані абсолютного значення подорожчання кредиту, що є порушенням п. 3.3 Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та ст.. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до п. «є» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги.

Даний Кредитний договір не містить інформації про варіанти повернення кредиту, також відповідно до п. 3.2 Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168 «кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю. зазначеною у договорі. - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом».

Перед укладанням Кредитного договору Банк не надав позичальнику жодної інформації щодо різних варіантів повернення кредиту, з яких позичальник міг собі обрати найбільш прийнятний для свого фінансового стану, включаючи кількість платежів. їх частоту та обсяги, крім того до Кредитного договору взагалі не був наданий графік платежів, таким чином, позивач не отримав інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, право на яку має по закону.

Крім того, підставою для визнання недійсності зазначеного кредитного договору є укладення останнього в валюті, відмінній від гривні України та використання іноземної валюти за спірною Генеральною кредитною угодою як засобу платежу, що суперечить вимогам законодавства.

Надання та одержання грошових коштів в рамках Генеральної кредитної угоди, а також оплата ним процентів, штрафних санкцій в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні відповідними субєктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Крім того, при укладанні оспорюваного кредитного договору не встановлено, не розкрито та є відсутніми обовязкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі до укладення такого договору всупереч Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами». Не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні данні і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження ї реальної вартості.

Зазначає, що під час укладення Кредитного договору сторонами не були додержані вимоги законодавства, яке регулює порядок укладання договору про надання споживчого кредиту та систему валютного регулювання і валютного контролю, а також банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, у звязку з чим позивач був введений в оману відповідачем.

На підставі викладеного, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 638 ЦК України, ст..ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 3.1, 3.2, 3.3, 3.8 Постанови НБУ від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» просив суд: визнати недійсним кредитний договір № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладений між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра»; визнати недійсним договір іпотеки № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладений між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 41; скасувати заборону відчуження нерухомого майна: двокімнатної квартири АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом ОСОБА_4, реєстраційний № 42 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 6400975 про заборону на нерухоме майно на обєкт обтяження: квартира, адреса: АДРЕСА_2, номер РПВН: 216219891; виключити з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 64008821 про обтяження іпотекою квартири, адреса: Запорізька обл., м. Запоріжжя, АДРЕСА_3, номер РПВН: 216219891; застосувати наслідки недійсності кредитного договору № 20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р., укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра»; стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 9 384, 48 грн., з яких витрати на проведення судово економічної експертизи 8 897,28 грн. та витрати на сплату судового збору в розмірі 487,20 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у кредитному договорі відсутні встановлені законом обовязкові наступні вимоги: детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобовязань позивача; графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів; сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним. Крім того, відсутнє письмове підтвердження ОСОБА_1 про ознайомлення його з інформацією про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Проведена у справі судово-економічна експертиза визначила, що розмір щомісячного ануїтетного платежу за Кредитним договором, виходячи з умов кредитування складає 575, 82 доларів США, що не відповідає розміру мінімального обовязкового щомісячного платежу, встановленого Кредитним договором, у звязку з чим встановлено відхилення у сумі 7, 18 доларів США на користь банку щомісячно. Спірний правочин укладений під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, а тому виконання цього правочину направлено на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення непередбачених втрат у боржника.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 12.09.2018 року справу передано у провадження судді Полякова О.З.

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 14 вересня 2018 року та від 18 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду з урахуванням вимог абз. 3 п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», де передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах; відповідно до положення п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, згідно якого до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжя.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 10.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача ОСОБА_5 та визначено склад колегії: головуючий суддя Кримська О.М., судді: Бєлка В.Ю., Дашковська А.В.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року цивільну справу прийнято до свого провадження вищезазначеною колегією суддів.

Представник відповідача публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» ОСОБА_2 ОСОБА_6 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. Зазначає, що при укладені кредитного договору позивачу були відомі всі умови кредитного договору, в якому, відповідно до обраного позивачем способу погашення, передбачена ануїтетна схема погашення кредиту, що передбачає повернення взятих коштів та нарахованих відсотків за їх користування рівними частками протягом усього терміну кредитування. Спосіб визначення ануїтетного платежу передбачає, що відсотки за користування коштами нараховуються на залишок заборгованості за строк фактичного користування кредитними коштами. Відповідно до умов кредитного договору позичальник повинен сплачувати фіксовану суму платежу, визначену п. 3.3.1, а саме 583, 00 дол. США щомісячно до 12 числа поточного місяця, тобто графік погашення витікає із самої схеми погашення «ануїтет». Крім того, відповідач на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі з надання кредитів в іноземній валюті. Зазначає, що висновок судово-економічної експертизи є необґрунтованим та неправдивим, оскільки розрахунок експертом здійснено за методом без урахування фактичної кількості днів в періоді, що не відповідає умовам кредитного договору. Звертає увагу, що експертом не надано графік щомісячних платежів з розміром платежу 575, 82 дол. США ( т.4 а.с.48-57).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що посилання позивача на невідповідність умов Кредитного договору приписам Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки, як встановлено судом, при укладенні спірного Кредитного договору сторонами була досягнута згода з усіх істотних умов договорів: мета, сума і строк кредиту; порядок і умови надання кредиту та його повернення; види (способи) забезпечення зобовязань кредитодавця; винагорода кредитодавця; порядок повернення суми кредиту; порядок змін та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. При підписанні Кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством умови, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 15 січня 2008 року між ПАТ КБ «Надра» (правонаступник ВАТ КБ «Надра») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №20/2008/0050Фжр, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 50 654 дол. США 73 центів в порядку і на умовах, визначених цим Договором за програмою «Перше житло» (т. 1, а.с. 7-9).

Перед підписанням кредитного договору, 26 грудня 2007 року ОСОБА_1 заповнив та підписав анкету-заяву на оформлення Кредитного пакету «Житлові рішення» (т.1, а.с. 73).

Відповідно до п.1.4 Договору банк надає позичальнику кредит строком до 13.01.2038р.

Кредитні кошти надавались виключно на цілі визначені п.1.2 Договору, а саме: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу, згідно якого Позичальник придбає у власність нерухоме майно (квартиру), що знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Поштова (колишня назва Горького)АДРЕСА_4; витрати Позичальника повязані з оформленням Кредиту; оплата комісії за розрахунки.

Відповідно до п.1.3.1 Договору відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 13,39% річних. Нарахування відсотків за користування Кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення Кредиту.

Відповідно до п.1.5 Договору комісія за розрахунки за Договором складає 1,7% від суми Кредиту.

Згідно з п.3.3.1 та п.3.3.3 Договору Позичальник зобовязується щомісячно сплачувати мінімально необхідний платіж, сума якого складає 583,00 долара США щомісячно до 10 числа поточного місяця.

Відповідно до п.5.2 Договору, у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімально необхідних платежів по погашенню Кредиту, визначених у п.3.3.3 Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до п.5.3 Договору, у разі порушення Позичальником вимог Договору, Позичальник зобовязаний сплатити штраф у розмірі 10% (відсотків) від суми Кредиту, за кожний випадок.

З метою забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Договором перед Банком, між Позичальником та Банком було укладено Договір іпотеки №20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 року, предметом якого виступило нерухоме майно, а саме квартира № 44, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Поштова (колишня назва Горького), буд. 159, загальною площею 41,02 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м. Договір іпотеки було зареєстровано за номером №41 ОСОБА_4, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу.

Також для забезпечення виконання зобовязань Позичальника, на користь Банку було укладено договір поруки №20/2008/0050Фжр від 04.02.2010 року, за яким ОСОБА_3 безвідривно та безспірно поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1, взятих на себе зобовязань, що витікають із кредитного договору №20/2008/0050Фжр від 15.01.2018 р. (т.1, а.с. 36).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2016 року в справі було призначено судово-економічну експертизу (т.2, а.с.4).

За результатами проведення судової економічної експертизи судовим експертом ОСОБА_7 (свідоцтво №891 від 11.04.2014 р.) складено висновок № 120/12-16 від 15 грудня 2016 року, в якому зазначено, що в межах наданих на дослідження документів, з урахуванням терміну кредитування та розміру процентної ставки, щомісячний ануїтетний платіж позичальника за договором №20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р. по проведеному розрахунку складає 575, 82 доларів США. Зі встановленим в кредитному договорі №20/2008/0050Фжр від 15.01.2008 р. розміром обовязкового щомісячного платежу він не співпадає, встановлено відхилення у сумі 7, 18 доларів США, що складає завищення за період 360 місяців у розмірі 2 584, 80 доларів США (т.2, а.с. 42-67).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом не встановлено обставин, які відповідно до ст. 203 ЦК України, могли б бути підставою для визнання правочину недійсним.

Так, укладаючи кредитний договір, ОСОБА_1В, будучи вільним в укладенні договору, виборі контрагента, був ознайомлений з умовами кредитного договору, змістом та наслідками порушення зобовязань за цим договором, що підтвердив своїм підписом у договорі.

Судом не встановлено, що позивач мав заперечення щодо положень кредитного договору під час його укладання та отримання кредитних коштів.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що кредитний договір не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

Так, за змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 грудня 2007 року позивач підписав анкету-заяву про отримання кредитних коштів, в якій визначив суму бажаного кредиту 279 479, 00 грн., валюту кредиту долар США, строковість кредиту 360 місяців, форму погашення кредиту ануїтет.

До укладання Кредитного договору Позивачу був наданий Сертифікат на видачу кредиту за умовами продукту «Кредитний пакет «Житлові рішення» та Памятка клієнту за умовами оформлення «Кредитного пакету «Житлові рішення», в яких були зазначенні істотні умови надання кредитних коштів та їх погашення. Тобто, до підписання Кредитного договору Позивач міг ще раз зважити всі істотні умови отримання кредитних коштів (т. 3, а.с. 96).

Спірний кредитний договір містить істотні умови, а саме в п.1.1 зазначена сума Кредиту 50 654,73 дол. США, в п.1.3.1 розмір відсоткової ставки 13,39% та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами (28-29-30-31/360), в п.1.4 строк, на який надається Кредит до 13 січня 2038 року, в п.1.5 комісія за розрахунки за Договором в розмірі 1,7% від суми виданих коштів, в п.п.3.3.1-3.3.3 порядок повернення Кредиту та нарахованих відсотків, тобто розмір щомісячного платежу 583,00 дол. США та порядок його сплати до 12 числа поточного місяця, в п.4.3.14 про страхування заставного майна.

Суд, встановив, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими у розумінні статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та для визнання спірного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позивач мав можливість, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Для валютних операцій використовуються валютні (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України, зазначені курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, на які ПАТ КБ «Надра» впливати не може.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

До того ж, в суді апеляційної інстанції позивач підтвердив той факт, що бажав отримати кредитні кошти в іноземній валюті, оскільки такий вид кредитування був дешевшим та вигіднішим, аніж отримання кредитних коштів в національній валюті.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Крім того, позивач посилався, що для видачі кредиту в іноземній валюті банк повинен був отримати індивідуальну ліцензію відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет).

Згідно з пунктом 1 статті 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Підпунктами "в", "г" пункту 4 статті 5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно з пунктом 5 статті 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Відповідач діє на підставах положень чинного законодавства та підзаконних нормативно-правових актів України. Так, відповідачем отримано банківську ліцензію N 21 від 23.08.2002 р. на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невід'ємною частиною ліцензії є дозвіл №21-1 від 23.08.2002 р. (т.1, а.с. 77-83).

Відповідач на час укладення спірних договорів мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями.

Таким чином, при укладенні між сторонами оспорюваного позивачем кредитного договору не були порушені вимоги Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" та Цивільного Кодексу України, а посилання позивача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України з підстав, пов'язаних з валютою кредитування, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до змісту статті 230 ЦК України, у взаємозвязку зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, позивач не довів істотних обставин які б вказували на введення її в оману під час укладання договору кредиту, судами не встановлено та позивачем не доведено умисел дій відповідача, істотність значення обставин, а також і сам факт обману.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

В матеріалах справи наявний висновок № 120/12-16 від 15 грудня 2016 року, складений за результатами проведення судово-економічної експертизи.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв вищеназваний висновок експертизи до уваги, оскільки він спростовується фактичними обставинами справи.

Так, пунктом п.1.3.1 Договору визначено, що відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 13,39% річних. Нарахування відсотків за користування Кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення Кредиту.

Експерт, складаючи висновок, здійснював розрахунок без урахування фактичної кількості днів у періоді, що не відповідає умовам кредитного договору.

Суд, оцінюючи висновок експерта у сукупності з іншими доказами за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що встановлені в ньому обставини, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а також умов, які відповідно до частини другої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та пунктів 3.1, 3.2, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови, затверджених Постановою НБУ від 10 липня 2007 року №168, є обов'язковими спростовуються матеріалами справи, а саме умовами кредитного договору, з якого вбачається, що інформація, передбачена Правилами, на які позивач посилався як на підставу для задоволення позову, була роз'яснена та відома ОСОБА_1 перед укладенням договору, про що свідчить його особистий підпис під умовами кредитного договору. Тобто позивач під час укладення кредитного договору розумів природу кредитного договору

Враховуючи викладене, позивачем не доведено, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору йому не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі усвідомлювати який договір він укладає та на яких умовах, що в свою чергу могло б призвести до порушення прав позивача.

Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки кредитний договір та договір іпотеки, укладено з дотриманням чинного законодавства та правові підстави, визначені статтями 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваних позивачем договорів недійсними відсутні.

Інші позовні вимоги є похідними та задоволенню не підлягають.

Отже, доводи апеляційної скарги є аналогічними за змістом доводам позовної заяви, які були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, тому не потребують додаткового правового аналізу.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий О.М.Кримська

Судді: А.В.Дашковська

ОСОБА_8