Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 520/14927/13-ц

провадження № 61-26264св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Бабія А. П., Варикаші О. Д., Станкевича В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 12 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,

та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом

93 840, 00 доларів США зі сплатою 13,75 % річних, на термін до 12 березня

2017 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за зазначеним вище кредитним договором, 12 березня 2007 року між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були укладені договори поруки, за умовами яких поручителі зобов`язались відповідати за виконання позичальником усіх зобов`язань перед кредитором у повному обсязі.

Позивач звертав увагу на те, що банк свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконав у повному обсязі, а позичальник своїх зобов`язань зі сплати кредиту та відсотків не виконує належним чином, у зв`язку із чим

має заборгованість, яка станом на 29 жовтня 2013 року становить

133 343,17 доларів США та складається із: заборгованість за кредитом у розмірі

79 363,56 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 19 249,13 доларів США, пеня за прострочення кредиту та відсотків у розмірі 35 730,48 доларів США .

Посилаючись на наведене та на те, що відповідачі досудову вимогу банку залишили без уваги, позивач просив стягнути зазначену вище заборгованість солідарно з відповідачів на свою користь.

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовувала тим, що банком пропущено шестимісячний строк звернення до поручителя з вимогою про повернення кредитних коштів.

Посилаючись на наведене та на приписи частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_4 просила визнати припиненим договір поруки, укладений між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 12 березня 2007 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано припиненим договір поруки, укладений 12 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що банком не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання зобов`язань за кредитним договором в частині видачі позичальнику кредитних коштів.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги та визнаючи припиненим договір поруки, укладений між банком та ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, погашення чергового платежу мало бути здійснено позичальником 15 лютого

2012 року, а отже вимогу до поручителя банк мав пред`явити упродовж шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, тобто до 15 серпня 2012 року. Звернувшись з позовом у листопаді 2013 року, банк пропустив шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителя, установлений частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково, рішення суду

першої інстанції скасовано та увалено нове рішення. Позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 97 612,69 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 29 жовтня 2013 року становить 780 218,23 грн та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 78 363,56 доларів США, еквівалент суми у національній валюті - 626 359,94 грн; заборгованість

за відсотками у розмірі 19 249,13 доларів США, еквівалент суми у національній валюті 153 858,30 грн та пені за прострочення кредиту та відсотків у розмірі

285 593,73 грн. У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні

позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог, апеляційний суд виходив

з того, що факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 93 840,00 доларів США підтверджено належними та допустимими доказами, наданими банком, а також конклюдентними діями позичальника, який здійснював погашення кредиту з 2007 по 2012 рік.

Встановивши, що банк свої зобов`язання щодо надання кредиту виконав, а ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, що підтверджено розрахунком заборгованості, який не спростований відповідачами та за наявності до того ж поручителів на підставі договорів поруки, дія яких не припинилася, апеляційний суд дійшов висновку, що у банку виникло право пред`явити солідарну вимогу до боржника та поручителів про дострокове виконання порушеного зобов`язання щодо повернення кредиту, починаючи

з 22 червня 2012 року і протягом наступних трьох років. Враховуючи наведе та те, що умовами договорів поруки сторонами погоджено чіткий термін протягом якого банк може пред`явити вимогу до поручителів, який позивачем за первісним позовом не пропущений, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанцій в частині задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у його задоволенні з вищенаведених підстав.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і заперечень

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_4 -

ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що задовольняючи первісний позов банку, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 заперечував факт отримання ним кредитних коштів, а надана банком копія заяви на видачу готівки містить підпис, який вчинений не ОСОБА_1 , а іншою особою. Посилаючись на зазначені обставини, представником відповідачів за первісним позовом у суді першої інстанції було подано клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, яка не була проведена з вини позивача, який не надав оригіналу зазначеної заяви, посилаючись на її знищення у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Також апеляційним судом не враховано, що розрахунок заборгованості за кредитним договором підписаний особою, яка не була уповноважена банком на вчинення такої дії.

Поза увагою апеляційного суду залишилось й те, що банк звернувся до поручителя поза межами шестимісячного строку, установленого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Посилання апеляційного суду на те, що сторони у договорі поруки погодили термін дії поруки протягом трьох років з моменту настання строку виконання основного зобов`язання є безпідставним, оскільки термін, установлений у договорі поруки, укладеного між банком та ОСОБА_4 не відповідає вимогам статі 252 та частини четвертої статті 559 ЦК України, а отже не є строком у розумінні цивільного законодавства, а тому можна вважати, що договором поруки строк не встановлений.

Заявник вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що банком не доведено виникнення між ним та ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, при цьому пред`явлено вимогу до поручителя поза межами шестимісячного строку, у зв`язку із чим ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог, яке було безпідставно скасовано апеляційним судом.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що 12 березня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір за умовами позичальник отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 93 840, 00 доларів США зі сплатою 13,75 % річних, на термін до 12 березня 2017 року.

Пунктом 6.5 кредитного договору встановлено, що банк вправі вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом та інших платежів у випадках невиконання позичальником умов договору і таке дострокове погашення повинно бути здійснено позичальником не пізніше 30 календарного дня з дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення від кредитора з вимогою дострокового погашення.

Відповідно до пунктів 5, 10 кредитного договору у разі порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування та комісій, передбачених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки в національній валюті - гривні.

Згідно з копією заяви від 21 лютого 2007 року на ім`я начальника Овідіопольського відділення ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» Загуральський Д. В. просить надати йому кредит в сумі 93 840,00 доларів США, в тому числі комісія 2 % у розмірі

1 840,00 доларів США.

Відповідно до заяви на видачу готівки від 16 березня 2006 року ОСОБА_1 з пред`явленням паспорту отримав 92 000,00 доларів США, що на час видачі кредиту було еквівалентно 464 600,00 грн, шляхом зняття з рахунку фізичної особи як видача позики за договором від 12 березня 2007 року. На цій заяві міститься підпис отримувача, вчинений від імені ОСОБА_1 та працівника банку.

Згідно з актом «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду», затвердженого регіональним директором Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», 14 березня 2013 року були вилучені для знищення документи і справи підрозділів Одеської обласної дирекції банку, в тому числі касові та меморіальні документи Овідіопольського відділення за 2007 рік, у зв`язку зі спливом п`ятирічного терміну зберігання.

У висновку судово-почеркознавчої експертизи від 24 липня 2015 року, виконаної експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, зазначено. що підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься у наданій на експертизу копії заяви на видачу готівки від 16 березня 2006 року, визнано непридатним для почеркознавчого дослідження.

За договором поруки від 12 березня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 , остання бере на себе зобов`язання відповідати перед банком за борговим зобов`язанням ОСОБА_1 за кредитним договором

від 12 березня 2007 року.

Відповідно до пункту 4.1 зазначеного вище договору поруки він набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі. Порука припиняється, якщо банк в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання боргового зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (абзац 2 пункту 4.1).

Аналогічні положення містяться також у договорі поруки від 12 березня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 .

Отже вимоги до поручителів про виконання взятих ними зобов`язань має бути пред`явлено в межах встановленого договорами поруки строку дії цієї поруки - три роки з дня настання строку виконання боргового зобов`язання.

З наданого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за зазначеним вище кредитним договором станом на 29 жовтня 2013 року становить 133 343,17 доларів США та складається із: заборгованість за кредитом у розмірі 79 363,56 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 19 249,13 доларів США, пеня за прострочення кредиту та відсотків у розмірі 35 730,48 доларів США.

Нормативно-правове обґрунтування

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Якщо ж сторони у договорі визначили інший строк дії поруки, відповідно застосовується строк, визначений за домовленістю сторін що відповідає засадам цивільного законодавства щодо свободи договору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалюючи нове рішення про стягнення солідарно з боржника та поручителів заборгованість за кредитним договором, апеляційний суд правильно виходив із того, що боржник порушив основне зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, а умовами договорів поруки, укладеного між банком,

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ,передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й позичальник. Відповідальність поручителів і позичальника в цьому випадку є солідарною.

На підставі доказів, що належним чином оцінені, апеляційним судом зроблено обґрунтований висновок про доведеність банком факту отримання

ОСОБА_1 кредитних коштів, про це зокрема свідчать конклюдентні дії позичальника, який здійснював погашення кредиту та відсотків до січня 2012 року.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач кредитних коштів не отримував є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Безпідставним є також доводи касаційної скарги про помилковість висновків апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог про припинення поруки ОСОБА_4 у зв`язку із пропуском банком шестимісячного строку для пред`явлення вимоги, оскільки у договорах поруки, зокрема, у договорі поруки, укладеному з ОСОБА_4 сторони визначили, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, сторони у договорі поруки встановили строк дії поруки - три роки від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Твердження у касаційній скарзі про те, що положення договору поруки про встановлення трирічного строку дії поруки суперечать частині четвертій статті

559 ЦК України, яка встановлює шестимісячний строк, а збільшення цього строку за домовленістю сторін законом не передбачена, є безпідставними, оскільки є наслідком неправильного тлумачення наведеної норми закону.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України строк дії поруки тривалістю шість місяців визначається тоді, коли сторони у договорі не встановили іншого строку. Як що ж сторони у договорі визначили інший строк дії поруки, відповідно застосовується строк, визначений за домовленістю сторін що відповідає засадам цивільного законодавства щодо свободи договору.

З копії вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості

від 23 травня 2012 року, надісланої банком позичальнику ОСОБА_1 та аналогічних вимог до поручителів вбачається, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вимагає протягом не більше ніж 60 календарних днів з дати цієї вимоги, а саме до 22 липня 2012 року здійснити дострокове погашення заборгованості. Вимогу до поручителів в судовому порядку банк пред`явив у листопаді 2013 року, тобто в межах трирічного строку дії поруки.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до невірного розуміння скаржниками вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Враховуючи вищенаведене та те, що відповідачі не надали доказів належного виконання умов кредитного договору та відсутності у них боргових зобов`язань перед позивачем, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для частково задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Порушень норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які б могли призвести до зміни чи скасування оскаржуваного рішення, суд касаційної інстанції не встановив.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик