К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
Справа №22ц/824/2981/19 Головуючий у 1 інстанції - Лисюк О.Д..
Унікальний №355/1435/18 Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року у справі за позовом акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року позивач акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ «КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 і просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним картковим договором №б/н від 01.07.2013 року у загальній сумі 12.814,73грн., що складається: із заборгованості: за тілом кредита - 4.741 грн.; за відсотками - 1.752,18 грн.; по пені та комісії - 5,234,41 грн.; по штрафу 500 грн., як фіксована частина, та 586,42грн., як процентна складова.

Послався на те, що 01.07.2013 року між сторонами укладено кредитний картковий договір на суму 5.000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок під 30% річних на залишок заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно доводів позивача відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана позивачем заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.prіvatbank.ua, складає між сторонами Договір, що підтверджується підписом позивача у його заяві про видачу карткового кредита.

Оскільки, як вважав позивач АТ «КБ «Приватбанк», позичальник ОСОБА_1 не виконує належним чином свої кредитні зобов`язання з погашення кредиту та інших платежів, передбачених договором, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено /а.с.45-47/.

Відмовляючи у позові, суд послався на те, що позивачем не наведено доказів наявності кредитних договірних відносин між сторонами.

В поданій апеляційній скарзі АТ «КБ «Приватбанк» просить скасувати указане рішення, як ухвалене з порушенням вимог матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення судового засідання не подавали, у зв`язку з чим колегія суддів в силу положень ст. 372 ЦПК України провела розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує з матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «КБ «Приватбанк» надав суду копію «Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку» від 01.07.2013 року, підписану відповідачем ОСОБА_1 , відповідно до змісту якої слідує, що між ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний картковий договір, за яким позичальник того ж дня отримав у Банку платіжну картку «Кредитка універсальна» без зазначення кредитного ліміту під 30% річних на залишок заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки/а.с.11,12-27/.

Отже, згідно указаної анкети-заяви, яку підписав відповідач, сторони погодили лише наступні умови кредитування: позичальник виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку без зазначення її виду та бажаного ліміту кредитування.

Відповідач ОСОБА_1 у анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що його заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом на бланку-заяві від 01.07.2013 року.

Встановлено, що під цими документами, зазначеними в анкеті-заяві, як Правилами і Умовами, Тарифами, Пам`яткою, які визначають розмір відсотків, штрафів, пені, комісійних, терміну дії договору, а також строків платежів по кредиту (тіла кредита та відсотків) - позичальник ОСОБА_1 не підписувався.

Крім того, банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких істотних умов договору, крім тих, що зазначені лише у вище зазначених документах, і з якими, як вважав банк, позичальник був ознайомлений.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», розумів відповідач, підписуючи заяву-Анкету про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанку», а також те, що указані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки та щодо їх розмірів і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16-ц15) і не спростовано позивачем при розгляді указаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Згідно з ч.4 ст.60 ЦПК України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Аналогічна норма міститься і у ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІ (ч.6 ст.81).

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого тексту договору.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625,1048 ЦК України, позивачем не пред`являлись.

Між тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності ознак наявності договірних відносин між сторонами.

У даному випадку, на думку колегії суддів, договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).

Згідно п.22 частини 1 указаного Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року «39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі за №342/180/17 від 03.07.2019 року, при розгляді аналогічної справи у іншому провадженні, в даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальником ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Таким чином, дійшовши висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого з порушенням матеріальних норм права та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, колегія суддів вважає правомірним стягнути з боржника на користь Банку заборговану суму за тілом кредита у розмірі 4.741,72 грн., оскільки нарахування Банком позичальнику указаних сум підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості, який боржником не спростований.

В частині позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення відсотків, неустойки, плати за обслуговування кредиту колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки, як встановлено вище, договірних відносин між сторонами в частині цих зобов`язань у позичальника перед Банком не виникло.

Згідно із ч.2, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

В порядку розподілу судових витрат(пропорційно до суми задоволених позовних вимог), відповідно до ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь кредитора сплачений судовий збір у сумі 1629 грн. 85 коп.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384, 141,390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Скасувати рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» 4.741,72 грн., що складає заборгованість за тілом кредита, відповідно до кредитного договору №б/3 від 01 липня 2013 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у сумі 1629 грн. 85 коп.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач

Судді