Ухвала

25 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 226/1942/18

провадження № 61-3695ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном, витребування майна та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами про зобов'язання ОСОБА_2 не перешкоджати їй користуватись власним майном ? автомобілем «ЗАЗ» моделі 110307-42, 2006 року випуску, передати їй автомобіль, ключі від нього, технічний паспорт, а також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 28 листопада 2017 року Димитровським міським судом Донецької області задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення права спільної сумісної власності та автомобіль «ЗАЗ» моделі 110307-42, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску зеленого кольору, номер кузову НОМЕР_2, визнано спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 без виділення частки в натурі і без встановлення засобу користування.

06 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення компенсації частини вартості спільного майна з ОСОБА_3 На той час автомобіль знаходився на подвір'ї ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер. Після його смерті ОСОБА_3 автомобіль зник. 17 липня 2018 року вона з працівниками поліції виїхала на розшук вказаного автомобіля за адресою мешкання матері померлого ОСОБА_3 - відповідача по справі ОСОБА_2, яка повідомила, що автомобіль знаходиться у неї в гаражі АДРЕСА_1. Після чого відповідач написала розписку про те, що вона бере на себе відповідальність зберігати автомобіль у себе в гаражі, а вона була змушена написати розписку, що не заперечує проти збереження спірного майна відповідачем.

Відповідачем заподіяна їй моральна шкода, яка виражається у приниженні її честі та гідності, у вчиненні на її адресу непристойних жестів у присутності працівників поліції та сусідів відповідача, які вказували у

непристойній формі позбавлення її права на отримання у користування автомобіля.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Донецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року залишено без змін.

15 лютого 2019 року через засоби поштового зв'язку ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Димитровського міського суду Донецької області від

10 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від

23 січня 2019 року та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що з 01 січня 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 226/1942/18 є зобов'язання не перешкоджати користуватись власним майном ? автомобілем «ЗАЗ» моделі 110307-42, 2006 року випуску, передати автомобіль, ключі від нього, технічний паспорт, та стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

Справа № 226/1942/18 є незначної складності, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

(1 921,00 грн х 100 = 192 100,00 грн), справа є малозначною в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 10 жовтня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном, витребування майна та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило