Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа №487/4787/17

провадження № 61-2988св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2019 року у складі колегії суддів Царюк Л. М., Прокопчук Л. М., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення.

Позов обґрунтовано тим, щопозивач на прилюдних електронних торгах за договором купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 , яка належала Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (надалі - ПАТ «Дельта Банк») на підставі іпотечного договору, 10 квітня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Філіпепко В. В., а право власності банку на зазначену квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 лютого 2016 року.

Позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні приватною власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з вказаної квартири без надання їм іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року, з урахуванням виправлених описок ухвалою цього ж суду від 29 листопада 2018 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_2. , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 , без надання їм іншого жилого приміщення. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 640,00 грн судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції до спірних правовідносин застосував статтю 319 ЦК України, виходив з того, що між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідачів не на підставі укладеного з позивачем договору. У зв`язку з відчуженням квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 право власності ОСОБА_2 на квартиру та право проживання членів його сім`ї, зокрема ОСОБА_3 , у цій квартирі припинилося.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2019 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у позові у цій частині та в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції переглянув законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 у межах доводів апеляційної скарги, зазначив, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції не оскаржували, тому відповідно до статті 367 ЦПК України рішення суду щодо останніх не перевіряла.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що квартиру, яка була предметом договору іпотеки, придбано відповідачами не за рахунок отриманого кредиту, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про виселення члена сім`ї колишнього власника ОСОБА_3 із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, без надання їй іншого постійного жилого приміщення, не застосував до спірних правовідносин частину другу статті 109 ЖК Української РСР та норми Закону України «Про іпотеку», що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції застосував правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/ 15-ц.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, просить її скасувати, а рішення Заводського районного суду від 11 жовтня 2018 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

04 березня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1

15 липня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції постановив рішення всупереч обставинам справи. Відповідачі були обізнані про розгляд справи в суді першої інстанції. Скасування рішення суду з тих підстав, що відповідач ОСОБА_3 була відсутньою в судовому засіданні 11 жовтня 2018 року є порушенням основних засад цивільного судочинства.

До спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, якими мотивовано оскаржуване рішення суду, оскільки предметом спору є порушення права власності на майно особи, яка є добросовісним набувачем, а не звернення стягнення на майно боржника через невиконання зобов`язання за кредитним договором, що є порушенням норм матеріального права.

Резолютивна частина оспорюваного рішення утворює процесуальну колізію, яку неможливо вирішити у разі його виконання, оскільки, апеляційний суд застосовує положення частини першої статті 374 ЦПК України без урахування частини четвертої статті 367 ЦПК України, оскільки у цих правовідносинах однаковий предмет спору, проте декілька позивачів.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу мотивовано тим, що викладені в касаційній скарзі доводи позивача є необґрунтованими.

Твердження позивача щодо обізнаності ОСОБА_3 про час, місце та дату судового засідання ґрунтується на припущеннях та спростовується матеріалами справи, оскільки відсутні відомості щодо належного повідомлення її про розгляд справи судом першої інстанції, чим порушено її права на участь у судових дебатах, тому судом апеляційної інстанції правильно застосовано пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України для скасування рішення.

Крім того, доводи позивача щодо посилання апеляційного суду в мотивувальній частині на положення Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) не можуть бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки не відповідають обставинам справи та не спростовують законності застосування до спірних правовідносин положень Закону.

ОСОБА_1 , купуючи квартиру на електронних торгах, знала, що придбане нею майно отримано банком за іпотечним договором із зареєстрованими там мешканцями, тому застосування апеляційним судом законодавства про іпотеку є законним.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, не врахував, що під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, виселення громадян з іпотечного майна є підставою для надання їм жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання та дійшов помилкового висновку про виселення члена сім`ї колишнього власника.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 10 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 23/036/08 ZKLN-1 про надання відновлюваної кредитної лінії у розмірі 282 800,00 грн.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 10 квітня 2008 року укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2008 року.

20 травня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги кредитора за кредитним та іпотечним договорами.

Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося шляхом позасудового врегулювання спору за виконавчим написом нотаріуса.

09 серпня 2017 року на прилюдних торгах ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , а 30 серпня 2017 року укладено договір купівлі - продажу між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області.

У зазначеній квартирі зареєстровані та постійно проживають колишній власник ОСОБА_2 та члени його родини: ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_6 - дочка.

ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Конституція України гарантує захист права власності та захист права на житло.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону так і статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 450/701/15-ц, провадження № 61-12292св18.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК Української РСР в редакції на час виникнення спірних правовідносин, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

У справі встановлено, що новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник який втратив право власності на житло, та члени його родини відмовляються виселятися з нього.

Внаслідок відмови у задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Разом з тим спірне житлове приміщення вказаним власником придбане на прилюдних торгах 09 серпня 2017 року, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

ОСОБА_1 , яка взяла участь в електронних торгах через відповідний електронний майданчик, було відомо про наявність осіб, які були зареєстровані у цій квартирі, про що зазначено у публічному паспорті активу на веб-сайті ПАТ «Дельта Банк» та підтверджується пунктом 1.3 договору купівлі-продажу, а відповідно до пункту 1.4 договору ОСОБА_1 підтвердила, що оглянула нерухоме майно та не виявила дефектів, недоліків, які б перешкоджали його використанню.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що квартиру, що була предметом договору іпотеки, придбано відповідачами не за рахунок отриманого кредиту, тому, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для виселення члена сім`ї колишнього власника ОСОБА_3 із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, без надання їй іншого постійного жилого приміщення, не застосувавши частину другу статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами Закону, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги щодо порушення прав позивача стосовно права володіння, користування та розпорядження своїм майном є безпідставними, оскільки позивач придбала вказану квартиру з існуючими обтяженнями, у ній була зареєстрована та проживала відповідач ОСОБА_3 , отже, реалізація права власника ОСОБА_1 може бути обмежена необхідністю захисту конституційного права відповідача на житло, передбаченого частиною третьою статті 47 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Тобто рішення суду також має бути постановлене виключно на підставі закону, а не внутрішнього переконання щодо способів реалізації права власника.

Доводи касаційної скарги, що відповідачі були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, отже суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції спростовуються встановленими апеляційним судом фактами і обставинами, а саме встановлено, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи судом першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції у межах доводів апеляційної скарги ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409,410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко