Дніпровський районний суд м.Дніпродзержинська
Справа № 209/1844/17
Провадження № 2/209/11/19
РІШЕННЯ

іменем України

"25" вересня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Лобарчук О.О.

при секретарі Золотих Л.М.

представника позивача ОСОБА_10

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області цивільну справу № 209/1844/17 (номер провадження 2/209/11/19) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просить вселити її, ОСОБА_4 в квартиру №134 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_4 в користування житлову кімнату. Допоміжні приміщення - кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор залишити в спільному користуванні співвласників.

В обґрунтування свого позову вказала, що їй, ОСОБА_4 та її синові ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . У період з 19 березня 1982 року по 12 січня 2007 року вона мешкала разом із відповідачем у вищезазначеній квартирі, але після отримання нею тяжкої черепно-мозкової травми, внаслідок якої вона отримала інвалідність 2-ї групи, відповідач ввівши її в оману та користуючись її хворобою, безпорадним станом під психологічним тиском змусив її підписати заяву про зняття її з реєстраційного обліку в квартирі, де вони мешкали разом. Після того, як її зняли з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач придбав у АДРЕСА_2 будинок , який був непридатний для мешкання та змусив її там мешкати. Вона неодноразово, приїжджала до відповідача та прохала його впустити її до квартири так, як будинок в с. Воєводівка Верхньодніпровського району не придатний для мешкання, але відповідач постійно її виганяв з квартири з погрозою застосування до неї фізичної сили, у зв`язку з чим, вона була вимушена їхати до с. Воєводівка та проживати там. На даний час проживати у будинку АДРЕСА_2 не можливо, тому що там відсутнє опалення та дім повністю розкрали за той період часу поки зимою вона мешкала у м. Дніпрі Дніпропетровської області у своєї матері. На теперішній час вона вимушена мешкати на вулиці, так як відповідач до квартири її мешкати не пускає. У квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зараз мешкає відповідач, його дружина та син. З огляду на те, що неможливо виділити частку майна позивача в натурі, є необхідністю визначити порядок користування спільним майном. У зв`язку з вищевикладеним, вважає дії Відповідача незаконними та такими, що порушують її права на право мешкання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Маслова Д.В. від 26 липня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання (а.с.13).

Ухвалою суду від 12.01.2018 року постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання(а.с.47).

09 лютого 2018 року відповідачем ОСОБА_3 надано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_4 про вселення та встановлення користування житловим приміщенням, в якому зазначено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , не є приватною власністю. Відповідно копії особистого рахунку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , виданої ТОВ «ЄРЦ КП» 22.12.2017 року житло відноситься до комунальної власності. 09.02.1982 року Дніпровським райвиконкомом м. Дніпродзержинська було видано ордер № 5078 сім`ї Мироєвських, у складі: батька - ОСОБА_5 , мати - ОСОБА_4 , доньки - ОСОБА_6 , сина - ОСОБА_3 . Рішенням виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська від 15.11.2006 року № 340 квартиронаймачем встановлений ОСОБА_3 . Всі ці відомості позивачкою були приховані від суду, так як не надано суду ні довідку про склад сім`ї, ні копію особистого рахунку квартири, ні будь які інші документи, які б свідчили про те що ОСОБА_4 має чи колись мала відношення до цієї квартири. ОСОБА_4 була зареєстрована в зазначеній квартирі з 19.03.1982 року по 12.01.2007 року, фактично проживала в ній з моменту реєстрації по 1994 рік, після чого вона виїхала за межі України в Російську Федерацію, де проживала до 2007 року. Після отриманої ОСОБА_4 черепно-мозкової травми він вимушений був привезти її з РФ до м. Дніпродзержинська, де займався її лікуванням. В січні 2007 року ОСОБА_4 самостійно за своєю особистою заявою була знята з реєстрації в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Навесні 2007 року ОСОБА_4 переїхала на постійне місце проживання до с. Воєводівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, де зареєстроване її місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 05.05.2009 року по теперішній час, що підтверджується копією паспорта позивача, який вона надала суду. Не відповідає дійсності твердження позивачки про час її проживання в спірній квартирі з 19.03.1982 р. по 12.01.2007 року, про її психологічний тиск на неї для зняття її з реєстрації в зазначеній квартирі. Зняття її з реєстрації в зазначеній квартирі відбулось за бажанням та особистою заявою до відповідної установи ОСОБА_4 , ніякого психологічного тиску з його боку на позивачку не було. Крім того, він не є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де з 2009 року зареєстрована позивачка. Докази про належність їй будинку на праві власності позивачка суду не надала. Батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розлучились ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а фактично припинили подружні стосунки з 1991 року. На протязі більше десяти років після зняття з реєстрації позивачки в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , проживає та зареєстрована разом з ним його сім`я, яка складається з батька ОСОБА_5 , його дружини ОСОБА_7 , сина ОСОБА_8 . Батько ОСОБА_5 з 2002 року безстроково є інвалідом другої групи, захворювання пов`язане з діяльністю по ліквідації аварії на ЧАЄС. Згідно з

рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.05.2015 року ОСОБА_5 визнаний недієздатним, а він, ОСОБА_3 , призначений його опікуном. За більше ніж десятиліття непроживання та відсутності реєстрації в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 у позивачки, з огляду на її стан здоров`я, який підтверджений доказами, наданими ОСОБА_4 суду, виникають думки про заволодіння ним зазначеною квартирою та повернення цього житла їй. Вона безрезультатно зверталась з цими вимогами до Дніпровського РВ м. Дніпродзержинська ще в 2011 році. Правове обґрунтування позовних вимог позивачки, а саме посилання на Цивільний Кодекс України, не відповідає правовому статусу житла, в яке бажає вселитися ОСОБА_9 , воно не є приватною власністю ні позивачки, ні його. Правовідносини

відносно квартири за адресою: АДРЕСА_1 , регулюються нормами Житлового Кодексу України. Вимога позивачки про встановлення порядку користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 не містить в собі посилання на виділення їй у користування конкретної житлової кімнати. Звертає увагу суду, що ОСОБА_4 не надано суду не тільки доказів, а і елементарних відомостей про житлову, загальну площу квартири, кількість кімнат та їх житлову площу. Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 не можуть бути задоволені, як безпідставні, необґрунтовані, надані без доказової бази (а.с.51-52).

Ухвалою суду від 21.03.2018 року закрито підготовче провадження за позовом та призначено справу до судового розгляду (а.с.68).

Ухвалою суду від 21.06.2018 року, на підставі розпорядження № 26 від 30.05.2018 року про повторний автоматизований розподіл судових срав, цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Ковальовою А.Б. та призначено підготовче засідання (а.с.80).

Ухвалою суду від 23.10.2018 року закрито підготовче провадження за позовом та призначено справу до судового розгляду (а.с.99).

Ухвалою судді від 13.05.2019 року, на підставі розпорядження № 6 від 13.05.2018 року про повторний автоматизований розподіл судових срав, цивільну справу прийнято до свого провадження судді Лобарчук О.О. та призначено підготовче засідання (а.с.122).

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В судовому засіданні від 09.07.2019 року зазначила, що вона працювала на ВАТ «ДМКД» в гарячому цеху, у 1996 році отримала квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , розташовану на 9-му поверсі, а її сестра отримала квартиру на 1-му поверсі. В цьому приміщенні вона жила разом з чоловіком ОСОБА_5 , який на даний час у психіатричній лікарні. Її донька мешкає в Росії, а син - відповідач ОСОБА_3 мешкає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Після отриманої травми та встановлення інвалідності вона почала мешкати за адресою: АДРЕСА_2 , туди її одвезла жінка чоловіка - ОСОБА_7 . Але у цьому приміщенні немає достатніх умов для проживання та магазинів поблизу, тому вона бажає вселитися до квартири за адресою: АДРЕСА_1 та мешкати разом з сином.

Представник позивача ОСОБА_10 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та підтримав викладені у позовній заяві обставини.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1 отримував його батько - ОСОБА_5 , який і зараз мешкає з ним за цією адресою, та визнаний недієздатним, а він призначений його опікуном. Мати - ОСОБА_4 мешкала у вказаній квартирі. Шлюб між батьками розірваний у 2011 році. ОСОБА_4 мешкала у спірній квартирі до 2007 року, потім вона поїхала до Москви. Звідти у 2007 році він і забрав її додому, лікував. Оформив їй документи, які вона загубила та інвалідність 2 групи після отриманої травми. Оскільки вони не могли разом мешкати, бо його мати могла на значні проміжки часу уходити із квартири, мешкати із особами, які не мають місця проживання , вживати із ними алкоголь, то він вирішив купити матері будинок у с. Воїводівка. Право власності на будинок оформив на дружину, оскільки передбачав, що мати зможе продати цей будинок. Він сам її відвіз до будинку. Там були всі умови для проживання. після того, як мати деякий час там прожила, що вона там зробила із будинком, він не знає. Але вона почала вимогати вселити її до квартири. ОСОБА_4 отримує пенсію по інвалідності. Отримує вона її самостійно. Коли гроші в неї є, то вона пропадає в товаристві осіб, які не мають житла, вживають алкоголь. Коли гроші закінчуються, то вона починає погрожувати йому, також своїй матері, яка мешкає у м. Дніпро. Він, враховуючи спеціфічне ставлення матері до образу життя, пропонував матері поселитися у спеціалізованому житловому комплексі, де їй буде надане житло, годування, але вона не забажала цього робити, оскільки там потрібно віддавати частину пенсії. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, та дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи з 01.03.2009 року безстроково з загальним захворюванням (а.с.7)

Як вбачається із матеріалів справи з 2011 року між сторонами існують суперечки щодо користування спірною квартирою, про що свідчать звернення позивача ОСОБА_4 19.10.2011 року до Дніпровського РВ з заявою про прийняття міри до свого сина ОСОБА_3 , який самовільно у 2003 році заволодів її квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10)

Відповідно до копії особового рахунку № НОМЕР_1 , 09.02.1982 року Дніпровським райвиконкомом м. Дніпродзержинська ОСОБА_5 було видано ордер № 5078 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та членам його сім`ї: дружині - ОСОБА_4 , доньці - ОСОБА_6 , сину - ОСОБА_3 (а.с. 54).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 19.03.1982 року по 12.01.2007 року.

Як пояснював в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 з реєстрації вищевказаної квартири позивач ОСОБА_4 знялася добровільно.

Відповідно копії особового рахунку № НОМЕР_1 , виданого ТОВ «ЄРЦ КП» 22.12.2017 року, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься до комунальної власності. Рішенням виконкому Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська від 15.11.2006 року № 340 квартиронаймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 встановлений ОСОБА_3 . У квартирі також зареєстровані: ОСОБА_5 - батько, ОСОБА_7 - дружина, ОСОБА_8 - син(а.с.54)

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 з 06.05.2009 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується штампом у паспорті (а.с.5).

Тобто як слідує з особового рахунку та проти чого не заперечують і сторони справи ані позивач, ані відповідачі не є власниками спірного житлового приміщення, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься до комунальної власності.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.06.2015 року задоволено заяву ОСОБА_3 , заінтересовані особи - Управління праці та соціального захисту населення Дніпровського району м. Дніпродзержинська, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Дніпровської у місті Дніпродзержинську ради, про визнання фізичної особи недієздатною. Визнано недієздатним ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Призначено ОСОБА_3 опікуном ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.59)

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З пояснень відповідача вбачається, що позивач ОСОБА_4 знялася з реєстрації добровільно, має особисте житло, а саме будинок за адресою: АДРЕСА_2 , але не бажає в ньому мешкати через суб`єктивні причини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача посилався на те, що порушуючи права позивача ОСОБА_4 відповідач продовжує чинити їй перешкоди у вселенні до квартири.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини та правовідносини сторін, суд керується наступними нормами права.

Згідно ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР (надалі - ЖК УРСР), громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і прибудинкової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ч.2 ст.107 ЖК УРСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 , відповідно до ст.107 ЖК ( 5464-10 ) наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно п.5 ст.71 ЖК (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р. ( 1993-12 ) інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)..

Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, реєстрація місця проживання особи здійснюється за адресою відповідного житла на підставі поданих особою документів, виключний перелік яких встановлений ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст. 7 Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації.

Вирішуючи заявлені позивачем ОСОБА_4 позовні вимоги про визнання права користування житловим приміщенням, що є підставою для реєстрації місця проживання, судом встановлено, що 12.01.2007 року позивач ОСОБА_4 самостійно знялася з реєстраційного обліку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_2 , в якій залишається зареєстрованою і на час розгляду справи в суді, однак не бажає там жити.

При цьому, судом не беруться до уваги доводи позивача, щодо причин неможливості проживання за зареєстрованим місцем мешкання, а також щодо психологічного тиску чи будь-якого впливу на неї з боку відповідача, оскільки такі обставини не знайшли свого належного обґрунтування в судовому засіданні, не були підтверджені наданими позивачем доказами, дослідженими під час розгляду справи.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що даних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.ст. 405, 368, 369 ЦК України, на які посилається позивач, оскільки спірна квартира є комунальною власністю, таким чином зазначені положення закону до даних правовідносин не застосовуються.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що зняття з реєстрації та вибуття позивача на постійне проживання до іншого жилого приміщення позбавляє його права користування спірною квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Позивачем на підтвердження заявлених нею позовних вимог не надано жодного належного доказу, того, що відповідач чинить перешкоди у користуванні вищезазначеної квартири, а тому задоволенню такі позовні вимоги не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, а також те, що позивача було звільнено від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», судові витрати по справі не стягуються, а компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 156 Житлового кодексу України, ч.1 ст.368, ч.1 ст. 369, ст.391, ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням залишити без задоволення .

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду до або через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення - 27 вересня 2019 року.

Суддя О.О. Лобарчук