Справа № 357/4084/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Ліщинська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, тетя особа : Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 26.09.2014 року померла її баба ОСОБА_3, а її син ОСОБА_4, який приходиться позивачу батьком, помер 16.03.1992 року. Після смерті баби позивач, як спадкоємець за законом, звернулася до нотаріальної контори і дізналася, що ОСОБА_3 залишила заповіт від 01.02.1994 року, який було нотаріально посвідчено та відповідно до якого все своє майно ОСОБА_3 заповіла свого брата дочці - ОСОБА_5. Позивачу з дитинства відомо, що ОСОБА_3 була психічно хворою людиною, перебувала на обліку в лікаря психіатра. Позивач відвідувала свою бабу, яка обіцяла залишити все своє майно їй, як єдиній онуці. ОСОБА_5 приходиться племінницею ОСОБА_6, та хитрощами зареєструвала своє місце проживання в квартирі ОСОБА_3, скориставшись хворобою ОСОБА_3, заволоділа її майном. Позивач впевнена, що складаючи заповіт, ОСОБА_3 не розуміла значення своїх дій та не могла заповісти все майно племінниці, а не онуці, а тому позивач просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі №3-290 на користь ОСОБА_5.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов.

Відповідач та її представник позов не визнали.

Третя особа в судове засідання не направила свого представника, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, подали лист де просили проводити розгляд справи без участі їх представника (Т.1 а.с.170).

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, покази свідків, пояснення лікаря-психіатра, якого було заслухано, як спеціаліста, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Так, по справі встановлено, що 26.09.2014 року у віці 78 років померла ОСОБА_3, що стверджується копією свідоцтва про її смерть (Т.1а.с.5).

Встановлено, що ОСОБА_4 приходився сином ОСОБА_3 та батьком позивача ОСОБА_1. Зазначене підтверджено зібраними матеріалами справи.

Встановлено, що 16.03.1992 року ОСОБА_4 у віці 32 років помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть (Т.1а.с.6).

Встановлено, що ОСОБА_3 перебувала з 06.09.1989 року по 06.10.1989 року на лікуванні в КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне обєднання» з діагнозом «Інволюційний параноід». Також, Білоцерківське ПНТМО надало інформацію, що ОСОБА_3 перебувала під наглядом лікаря-психіатра з 1989 року по 2003 рік з діагнозом «Інволюційний параноїд» (Т.1а.с.11,36).

Матеріали справи містять копію трудової книжки ОСОБА_3, із записів якої вбачається, що ОСОБА_3 з січня 1955 року по 09.11.1993 року працювала і була звільнена з роботи в АТП 09011, в звязку з виходом на пенсію (Т.1 а.с.39-42).

Встановлено, що 30.09.2014 року було розпочато спадкову справу №48/2014 до майна померлої 26.09.2014 року ОСОБА_3 Зокрема, із спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася 30.09.2014року ОСОБА_2, відповідач по справі, та із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася 24.12.2014 року ОСОБА_1, позивач по справі. (Т.1 а.с.54-79).

Встановлено, що 01.02.1994 року ОСОБА_3 склала заповіт щодо всього свого майна на користь ОСОБА_5. Даний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 3-290 (Т.1 а.с.76).

Позивач та представник позивача суду пояснили, що ОСОБА_3 була психічно хворою, час від часу її хвороба загострювалася, вона перебувала на стаціонарному лікуванні в пмт Глеваха. Сусіди скаржилися на поведінку ОСОБА_3 Всі знали, що вона психічно хвора, їй ввижалися духи, рвала одяг, боялася домового. ОСОБА_3 дуже любила свою онуку ОСОБА_1, спілкувалася з нею, вітала зі святами, писала листівки, обіцяла залишити свою квартиру і все майно онуці. А рідний брат ОСОБА_3 скористався хворобою сестри, зареєстрував в її квартирі свою доньку, опікувався ОСОБА_3, нікого не допускав до неї, керував її життям, підлаштував укладення заповіту на користь ОСОБА_2, не повідомив рідню про смерть ОСОБА_3, хотів приховати ід позивача відібрання квартири у ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_2 суду пояснила, що ОСОБА_3 була в неприязних відносинах зі своєю невісткою і її дитиною. ОСОБА_2 зі своїм татом доглядали ОСОБА_3, допомагали оплачувати комунальні платежі за квартиру, сусіди бачили цей догляд. Позивач не відвідувала свою бабусю в лікарні, не опікувалася її здоровям, не допомагала в побуті. 01.02.1994 року ОСОБА_3 разом зі своїм братом ходили в нотаріальну контору посвідчувати заповіт. З 1996 року з дозволу тітки, ОСОБА_2 зареєструвала своє місце проживання в квартирі ОСОБА_3 Позивач безпідставно називає себе єдиним спадкоємцем за законом, оскільки в її батька ОСОБА_4 було двоє дітей, є ще син від першого шлюбу, а не одна донька ОСОБА_1 ОСОБА_3 була інвалідом, мала фізичну ваду в ходьбі, але вона постійно, до пенсії працювала, добре знала, що хоче, а після смерті свого сина вирішувала спір з невісткою за спадкове майно, судилася з мамою позивача. Ніколи не стояло питання про визнання недієздатною ОСОБА_3

Судом були допитані свідки зі сторони позивача - ОСОБА_8, ОСОБА_9, які ствердили, що ОСОБА_3 протягом життя хворіла на психічну хворобу, поводила себе не адекватно, виганяла «духів», кричала. ОСОБА_8 суду пояснювала, що ОСОБА_3 була іноді агресивною, казала, що її хочуть пограбувати, задушити, з нею неможливо було проживати в одній квартирі. ОСОБА_3 дуже любила свою онуку ОСОБА_1 Родичі не покликали онуку на похорони ОСОБА_3 ЇЇ могила була не доглянута, поки позивач не привела в порядок цю могилу.

Допитані в судовому засіданні свідки сторони відповідача ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ствердили, що ОСОБА_3 усвідомлювала свої дії, працювала, утримувала квартиру, та якщо і мала іноді психічні розлади, то не в 1994 році, память її була нормальною. Свідок ОСОБА_14, яка з 1975 року знає родину ОСОБА_3, суду показала, що ОСОБА_3 була адекватна, нормальна людина, мала роботу, доглядала свого пристарілого батька. В останні роки життя ОСОБА_3 доглядав її рідний брат. Свідок особисто приходила раз на тиждень до ОСОБА_3 допомагала в її догляді. В 1994 році ОСОБА_3 була повністю нормальною людиною. В 1993 році вона зверталася до суду, розглядався її позов щодо спадкового майна її покійного сина.

За клопотанням сторони позивача, 31.08.2015 року було призначено по справі судово-психіатричну експертизу для встановлення того факту, чи могла ОСОБА_3 на момент вчинення заповіту 01.02.1994 року розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Суду надано Висновок судово-психіатричного експерта №262ц. Згідно даного висновку і послідуючих висновків встановлено, що ОСОБА_3 протягом останніх років, а також в період підписання заповіту 01.02.1994 року страждала на хронічний маячний розлад. Психічні розлади у ОСОБА_3 під час підписання заповіту, 01.02.1994 року, були виражені суттєво, вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.(Т.1 а.с.146-150).

З приводу даного висновку, у відповідача виникли заперечення, сумніви та запитання до експерта, оскільки відповідач зазначила, що висновки експертизи не ґрунтуються на медичній документації чи будь-якій іншій достовірній інформації.

Суд викликав в судове засідання для розяснення висновку експерта ОСОБА_15, в звязку з чим були неодноразово відкладені судові засідання та за повідомленнями КЗ КОР «Обласного психіатрично-норккологічного медичного обєднання» експерт в судове засідання не зміг зявитися в звязку з зайнятістю (Т.1 а.с.183,187). А тому, за клопотанням представника відповідача було призначено додаткову посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої було знову доручено експертам КЗ КОР «Обласне психіатрично-норкологічне обєднання в смт Глеваха» для вирішення тих самих питань, що були поставлені перед експертами в попередній експертизі.

Матеріали справи містять Висновок додаткової судово-психіатричного експерта №152-ц (Т.1 а.с.203-207). А також, матеріали справи містять Висновок судово-психіатричної експертизи №382 , складений Київським міським центром судово-психіатричної експертизи (Т.2 а.с.1-7).

У вище зазначених висновках описано повністю анамнез хвороби ОСОБА_3 та з відомостей медичної документації, за хронологією були описані всі дані щодо стану хворої ОСОБА_3, її лікування, її пояснення та скарги.

Однак, судом встановлено, що медична документація не містить записів в період наближений до дати складання спірного заповіту /01.02.1994р./

Так, згідно наявної медичної документації, містяться записи лікаря 27.07.1993р. та 04.11.1994 року. Зокрема, 27.07.1993р. запис такого змісту: «відвідування вдома, хвора скарг не висловлює, хворою себе не вважає, лікування не приймає, відвідувати диспансер категорично відмовляється, проведена бесіда». 1993 рік, оглядалась на дому; 04.11.1994 року запис такого змісту: «відвідування на дому. Хвора скарг не висловлює. Проживає з батьком 90 років, проживає в селі Яблунівка з ним, говорить, що в квартирі живе невидима сила, нечистий дух, в 1992 році раптово помер її син, через пів року матір, все це через «цю силу», «вона пускає в квартирі вогневі стріли, рве одяг, нагороджує кашлем, заходить в горло, душить, ця сила переслідує всіх, з ким спілкується хвора». Лікарем записано: «хвора іноді шиє, доглядає старого батька, погоджується прийняти курс лікування, каже, що сама приймає заспокійливе».

Отже, з липня 1993 року по листопад 1994 року, за півтора року, медична документація не містить жодного запису щодо психічного стану ОСОБА_3, її лікування, скарги та ін..

При цьому слід зазначити, що діагноз ОСОБА_3, «інволюційний параноїд», ніким не був поставлений під сумнів.

У відповідності до положень ст. 74 ЦПК України, суд заслухав в судовому засіданні пояснення і консультацію спеціаліста, лікаря-психіатра ОСОБА_16, який з 1982 року працює в Білоцерківському ПНД (Білоцерківська лікарня №4), та який був лікуючим лікарем ОСОБА_3, встановив їй діагноз «інволюційний параноїд». Лікар суду пояснив, що вперше ОСОБА_3 звернулася до нього, як до лікаря психіатра 21.04.1989році. Всі дані щодо стану, скарги хворої відображено в медичній документації. Стан ОСОБА_3 та її хвороба не призводить до психічного дефекту і до слабоумія. Поза свого будинку, особа з діагнозом інволюційний параноїд поводить себе нормально, але повернувшись до дому в неї можуть виникати страхи, агресія, маячні ідеї. Ця хвороба проявляється в основному дома, а за місцем роботи, чи в інших установах хвора спокійна, розуміє значення своїх дій. ОСОБА_3 не визнавалася недієздатною. Згідно медичної документації, в період з липня 1993 року по листопад 1994 року це стан ремісії, оскільки жодних звернень, скарг, записів щодо стану хворої не має. ОСОБА_3 спостерігалася пасивно, лікуватися не бажала, лікування не призначалося в зазначений період. Лікарю не відомо з яких джерел експерти взяли дані про суттєво виражені психічні розлади у ОСОБА_3 в період складання заповіту.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно положень ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином.

За ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Так, за ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог , які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

За ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

В п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначається, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припускати, що особа не розуміла значення своїх дій і /або/ не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно з ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для зясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину, суд відповідно до статті 105 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК.

Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Таким чином, даючи оцінку встановленим обставинам по справі, показам свідків, поясненням спеціаліста, який був лікуючим лікарем-психіатром ОСОБА_3, матеріалам даної цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Суд відхиляє висновки судово-психіатричних експертиз, оскільки медична документація /три медичні картки хворої ОСОБА_3,/, що були надані в розпорядження експертам не містять жодного запису щодо стану здоровя ОСОБА_3 в період наближений до дати складання спірного заповіту - 01.02.1994р. Про хворобливий психічний стан ОСОБА_3 в даний період вказують свідки сторони позивача, покази яких повністю заперечуються показами свідків сторони відповідача. Лікуючий лікар ОСОБА_3 суду пояснив, що в період з липня 1993 року по листопад 1994 року у ОСОБА_3 спостерігалася ремісія, оскільки жодних звернень хворої в цей період не було, відсутні дані психічних розладів у ОСОБА_3 в період складення нею заповіту. При цьому суд враховує, що, лише, за два місяці до укладення заповіту, ОСОБА_3 звільнилася з роботи в звязку з виходом на пенсію. За місяць до укладення заповіту /16.12.1993р./ завершився розгляд судової справи за її позовом до ОСОБА_8, яка приходиться мамою позивача у даній справі, про визнання права власності на частину спадкового майна і витребування майна з чужого незаконного володіння. Наявність майнового спору між ОСОБА_3 і мамою позивача може свідчити про відсутність у ОСОБА_3 бажання залишати своє майно позивачу.

Крім цього, суд звертає увагу на двояке трактування самим позивачем доказів по справі листівок (Т.1а.с.108-114), оскільки позивач та її представник вказують, що ОСОБА_3 була психічно хворою людиною, не розуміла значення своїх дій та при цьому надають суду, як доказ листівки, написані ОСОБА_3, посилаючись на ці листівки в підтвердження свідомого й доброго ставлення ОСОБА_3 до онуки. Слід врахувати, що ОСОБА_3 заповіла своє майно не чужій їй людині, а на імя племінниці, доньки брата, який був постійно поряд, був вхожий в будинок ОСОБА_3, опікувався нею. Позивач не спростовує той факт, що в 1994 році ОСОБА_3 доглядала свого старого батька.

Отже, встановленими обставинами є те, що до 09.11.1993 року ОСОБА_3 працювала, до 16.12.1993 р. ОСОБА_3 була позивачем в судовій справі, в 1994 році ОСОБА_3 в селі доглядала свого пристарілого батька, в лютому 1994 року звернулася до нотаріальної контори для посвідчення свого заповіту і такі дії не можуть свідчити, що ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки на той час, ні її роботодавець, ні суд, ні нотаріус не мав сумнівів щодо психічного стану ОСОБА_3, і, як було вже зазначено, з липня 1993 року по листопад 1994 року, відсутні будь-які медичні записи щодо її психічного стану.

Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи часника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який

може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або

керувати ними.У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності

фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

Даючи оцінку зібраним доказам по справі, суд приходить до висновку, що даний позов не підлягає до задоволення. Позивач скористалася своїм правом на судовий захист своїх прав та інтересів, однак її позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи.

Керуючись ст.ст. 16,202,215,225,1257 ЦК України, постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 12, 13, 81, 105,110,258- 265,268,354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовуБакуменко ОСОБА_17 до ОСОБА_2, тетя особа : Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду буде виготовлено не пізніше 25.02. 2019 року.

СуддяОСОБА_18