Справа № 420/797/18
Провадження № 22-ц/810/378/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, лютого місяця, 13-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 25 вересня 2018 року у цивільній справі (№ 420/797/18 суддя І інстанції - Стеценко О.С.) за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Новопсковського районного суду Луганської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP30521994 від 11.04.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2970,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 11.04.2018 року має заборгованість 51140, 10 грн. На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «Приватбанк». Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 51140, 10 грн. за кредитним договором № DNH4KP30521994 від 11.04.2006 року, яка складається з наступного: 2970,50 грн. заборгованість за кредитом; 24081,28 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 21176, 89 заборгованість за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 500 грн. штрафи - фіксована частина; 2411, 43 грн. - процентна складова; вирішити питання по судовим витратам. Позов було прийнято до розгляду і рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 25 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» було відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3200 грн.

Позивач по справі АТ КБ «Приватбанк» не погодився із вказаним рішенням суду першої інстанції та надав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на припущені судом порушення норм матеріального та процесуального права - просили скасувати рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 25 вересня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. До початку судового розгляду ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 25 вересня 2018 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, судова колегія приходить до наступних висновків.

Статтею ст. 367 ЦПК України є передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Статтями 263, 264 ЦПК України є визначеним про те, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 12,81 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є кредитна заборгованість в розмірі 51140, 10 грн., яка складається з заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом. Суд встановив, що між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк», та особою на ім'я ОСОБА_1 було підписано договір № DNH4KP30521994 від 11.04.2006 року, відповідно до умов якого було отримано кредит у розмірі 2970,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У заяві було зазначено документ, що посвідчує особу - паспорт НОМЕР_2, виданий 15.04.1999 року Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області іпн. НОМЕР_1. При цьому суд першої інстанції врахував пояснення відповідача про те, що зазначений кредитний договір від 11.04.2006 року він не укладав, на підтвердження чого надав відповідні докази. Відповідно до військового квитка НОМЕР_4, виданого 19.09.2005 року Старобільсько - Новопсковським військовим комісаром Луганської області, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходив строкову військову службу з 21.09.2005 по 15.06.2006 рр., тобто у період укладання договору (а.с.42). Згідно довідки №61/784 від 24.10.2006, виданої ОГІРФЛ Новопсковського РВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, Новопсковським РВ УМВС України у Луганській області виданий паспорт громадянина України НОМЕР_5 від 02.06.2005, замість втраченого паспорта НОМЕР_2, виданого Новопсковським РВ УМВС України у Луганській області 15.04.1999 (а.с.40). 11.05.2005 Новопсковським відділенням Старобільської МДПІ ОСОБА_1 було видано дублікат картки фізичної особи-платника податків, згідно якого ОСОБА_1 присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (а.с.41а).

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що ОСОБА_1 11.04.2006 не міг укласти кредитний договір №DNH4KP30521994, оскільки в цей час проходив строкову військову службу та не мав паспорту, відповідно до якого було оформлено кредитний договір. Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції - адже до них він дійшов із належним дотриманням норм процесуального та матеріального права, при оцінці доказів по справі вірно визначив їх належність та допустимість та дав оцінки усієї їх сукупності у їх взаємовідношенні, не допустивши при цьому таких порушень правил оцінки доказів, що давали б підстави для зміни чи скасування рішення.

Що ж доводів апеляційної скарги, то вони висновків суду першої інстанції не спростовують - позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факту укладення договору та видачі кредитних коштів саме відповідачеві, надані на спростування вимог позивача докази не є спростованими. Колегія суддів враховує тут те, що станом на момент укладення договору відповідач вже мав інший паспорт громадянина України, що посвідчував його особу - що свідчить про нікчемність укладеного договору, оскільки виключає факт його підписання, отримання примірника договору, укладення кредитного договору саме відповідачем. Надані відповідачем та покладені судом першої інстанції у основу рішення докази відповідають ознакам достовірних доказів. Згідно з принципами рівності і змагальності позивач зобов'язаний був спростувати обставини, на які посилався відповідач як на підставу своїх заперечень на позов шляхом заявлення клопотання про проведення почеркознавчої експертизи на предмет належності підпису, надання інших спростовуючих це твердження доказів - наприклад зображень особи, які повинні були бути зроблені у банку у день укладення договору та отримання платіжної картки. Щодо посилань апелянта на нібито здійснені саме відповідачем проплати за кредитом, то суду не було надано доказів на підтвердження того що ці платежі було сплачено саме відповідачем.

Між тим, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи - позивачем не були заявлені клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет належності підпису відповідачу на анкеті - заявці про видачу кредитних коштів, надані відповідачем письмові докази спростовують докази, що були надані позивачем. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини першої статті 28 ЦК України, фізична особа набуває прав та обов'язків і здійснює їх під своїм ім'ям. Наявні у матеріалах справи докази підтверджують що на час оформлення спірного кредиту паспорт відповідача було втрачено, він перебував у іншому місці - проходячи військову службу, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження належної ідентифікації особи відповідача у порівнянні із особою, з якою оформлено правовідношення, зобов'язання за яким є предметом розгляду цієї справи.

Що ж до доводів апеляційної скарги проти стягнення витрати на професійну правничу допомогу у визначеному судом першої інстанції, то статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

04 вересня 2008 року Новопсковським районним судом Луганської області по справі №2н-179/2008 було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредиту в сумі 7876,45 грн. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 17 вересня 2008 року у справі №2с-22/2008 було скасовано судовий наказ від 04 вересня 2008 року, виданий Новопсковським районним судом Луганської області за заявою ЗАТ комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №DNH4KP30521994 від 11.04.2006 у розмірі 7876,45 грн. Відповідно до договору про надання правової допомоги №33 від 21.07.2018, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2, акту надання послуг за договором про надання правової допомоги №33 від 21.07.2018 відповідачем ОСОБА_1 були понесені витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3200 грн., які складаються з: складання відзиву на позовну заяву - 1600,00 гривень; складання клопотання про витребування доказів - 800,00 гривень; складання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін - 800 гривень.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) було зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановив, що адвокатом ОСОБА_2 була надана професійна правнича допомога ОСОБА_1 відповідно до договору № 33 від 21.07.2018 року, акту надання послуг за договором про надання правової допомоги № 33 від 21.07.2018. Відповідачем ОСОБА_1 були понесені витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3200 грн., які складаються з складання відзиву на позовну заяву - 1600 грн.; складання клопотання про витребування доказів - 800 грн.; складання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін - 800 грн. (а.с.34-37). Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та певною мірою зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів у справі, тоді як при оцінці доказів суд першої інстанції належним чином оцінив усі належні та допустимі докази у їх сукупності, ухвалив судове рішення з належним додержанням норм матеріального і процесуального права. Статтею 375 ЦПК є передбачено що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді