ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року

м. Харків

Справа №639/7312/18

Провадження № 22-ц/818/3795/19

Категорія: договірні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 червня 2019 року у складі судді Труханович В.В.,

у цивільній справі №639/7312/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,-

встановив:

19.12.2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом в якій просив стягнути з ОСОБА_1 10 000, 00 доларів США основного боргу за розпискою від 04.08.2015 року, 5 718, 49 доларів США процентів за період з серпня 2015 року по грудень 2018 року, 19 768, 17 грн. трьох процентів річних за період з 05.08.2016 року до 17.12.2018 року та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 04 червня 2015 року він позичив ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США. ОСОБА_1 взяв на себе обов`язок повернути грошові кошти в термін до 04 серпня 2016 року. На підтвердження досягнутих домовленостей того ж дня позичальник власноруч склав розписку. Однак, ОСОБА_1 у встановлений строк своє зобов`язання не виконав, не повернув грошові кошти. Вимогу про повернення коштів не виконав. Вказану суму боргу позивач і просить стягнути з відповідача. Окрім того, позивач просить суд стягнути проценти за розпискою та три відсотки річних за користування позикою.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 04.08.2015 року у сумі 10 000 доларів США; 3% річних - у сумі 859, 97 доларів США; судовий збір у розмірі 3 022, 33 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 739грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог суд виріши відмовити.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 червня 2019 року суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 368 грн.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення і додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 . Каламайко Д.Ю.зазначає, що позивачем жодним чином не підтверджено, що саме він є стороною договору позики, оскільки він є виключно однофамільцем позикодавця, про що відповідач неодноразово заявляв в процесі судового розгляду у доданій копії розписки відсутні будь-які ідентифікуючі позикодавця відомості, такі як паспортні дані, ідентифікаційний код, його місцезнаходження чи місце проживання. А всі твердження позивача про те, що в даному випадку для встановлення особи позикодавця достатньо зазначення тільки його прізвище, ім`я та по-батькові, оскільки надана розписка засвідчує виникнення правовідносин між фізичними особами, а не фінансовими установами є помилковими, так як суперечить фактичним звичаям ділового обороту, так як неможливо абсолютно точно ідентифікувати особу знаючи тільки її прізвище, ім`я та по-батькові.

Крім того, борговий документ належить ОСОБА_1 та перебував у нього на зберіганні в підтвердження виконання ним свого зобов`язання. До отримання копії позовної заяви відповідач був впевнений, що розписка знаходиться в нього та не підозрював про зникнення боргового документа. І тільки після ознайомлення зі змістом позовних вимог, відповідач виявив відсутність розписки. Після чого, відразу ж звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів. Даний факт підтверджується копією заяви про вчинення кримінального правопорушення з доказами направлення до правоохоронних органів, яка знаходиться в матеріалах справи.

Крім того, згідно з позицією Верховного Суду, з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні. Однак, у резолютивній частині рішення суду першої інстанції зазначено про стягнення 3% річних у доларах США. Тобто, судом визначено суму до стягнення в іноземній валюті, що суперечить усталеній судовій практиці та враховуючи те, що долар США є валютою, курс якої по відношенню до національної валюти змінюється щоденно, може призвести до необґрунтованого збільшення встановленої суми трьох процентів річних, що підлягають сплаті.

Також, скаржник зазначає, що відповідач не мав можливості ознайомитись з документами поданими разом з уточненим розрахунком судових витрат, оскільки розгляд питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу суд вирішив розглянути в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. Крім того, скаржник вважає, що розмір заявлених судових витрат є необґрунтованим.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін та посилався на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 10000 доларів США за зазначеною розпискою підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується наданою позивачем розпискою, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, а наявність в позивача боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що ухвалений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно з ч. 1 статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобов`язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно наданої позивачем розписки 04 серпня 2015 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Жовтневим РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 17.11.1997 року, зайняв у ОСОБА_3 суму у розмірі 10 000 (десять тисяч доларів США). Зобов`язався повернути 04.08.2016 року. (а.с. 9, 112)

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даних правовідносинах позикодавцем є ОСОБА_3 , а позичальником ОСОБА_1 та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_3 не є тією особою, яка позичала ОСОБА_1 кошти, виходячи зі змісту документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та з урахуванням того, що оригінал боргового документа знаходився у позивача і не містить помітки про виконання зобов`язання,що свідчить про невиконання останнього боржником

Про неспроможність доводів відповідача та його представника свідчить і та обставина, що на протязі розгляду справи в суді першої інстанції і на стадії апеляційного оскарження рішення суду вони, заперечуючи проти позову, посилалися на взаємовиключні обставини, а саме:

то взагалі заперечували виготовлення розписки відповідачем, посилаючись на можливість існування іншої особи з такими ж анкетними даними;

то вказували, що таки відповідач написав цю розписка та визнавали факт укладення договору позики між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , але стверджували, що ОСОБА_1 , начебто повернув позичальнику гроші і взамін отримав розписку, яку зберігав у себе в офісі, однак згодом виявив її пропажу, звернувся з цього приводу із заявою в поліцію.

Твердження відповідача, що оригінал розписки було в нього викрадено належними та допустимими доказами не підтверджено.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 3 відсотків річних у сумі 859, 97 доларів США виходячи з наступного.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Вище зазначене узгоджується з позицією викладеною у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Також немає підстав і для скасування чи зміни додаткового рішення від 19 червня 2019 року, яким суд першої інстанції вирішив питання передбачене п.6 частини 2 статті 264 ЦПК України питання про розподіл судових витрат в частині відшкодування позивачу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, понесених ним при розгляді справи у суді першої інстанції.

Вказане додаткове рішення ухвалене у відповідності до вимог ст. ст. 58, 60, 89, 133, 134, 137, 141, 270 ЦПК України, та є обґрунтованим.

Суд свої висновки щодо розміру вказаних витрат обґрунтував посиланням на фактичні обставини справи, які були предметом розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки позивач у відповідності до положень ст.134 ЦПК України при зверненні до суду з позовом надавав і розрахунки судових витрат, в тому числі і на правничу допомогу.

На них на протязі усього розгляду справи також посилався позивач та його представник, а тому доводи апелянта, що додаткове рішення для нього є несподіваним не відповідає фактичним обставинам справи.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про явну не співмірність заявлених адвокатом витрат на правову допомогу її фактичному обсягу та про порушення встановленого законом порядку ухвалення додаткового рішення без повідомлення відповідача та його представника, оскільки про витрати на правову допомогу та її фактичний обсяг на стадії розгляду справи в суді першої інстанції позивач повідомляв суд у відповідності до положень ст.134 ЦПК України, як це зазначено вище, а наданий 14.06.2019 року уточнений розрахунок та долучені до нього письмові докази обсягу наданої позивачу правничої допомоги, розрахунків та матеріали справи про фактичний обсяг наданої адвокатом Круговим Д.О. правничої допомоги, не містить ознак їх не співмірності.

Дійсно, розмір витрат на правничу допомогу, зазначений у додатковому рішенні є суттєвим, однак він є співмірним з тим обсягом правничої допомоги, яка була надана позивачу при доведенні обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог та обґрунтовуючи неспроможність вишуканих схем та версій відповідача і його представника, які ними були подані до суду в їх відзиві на позов, запереченнях на позовні вимоги, пошуках приводів для процесуальних ускладнень з метою уникнення виконання зобов`язання, тощо.

Ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення за відсутністю відповідача та його представника не призвело до неправильного вирішення цього питання.

Згідно частини 3 статті 270 ЦПК України додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Апеляційна скарга та викладені в ній доводи не містять даних про наявність нових фактів чи доказів неспроможності викладених у заяві представника позивача доводів про розмір витрат на правничу допомогу, фактично зведені лише до їх критичної оцінки і не свідчать про наявність передбачених законом підстав для скасування чи зміни вказаного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п1 ч.1 ст. 374, ст. ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина