Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 638/20102/16-ц

провадження № 61-45365св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року у складі судді Хайкіна В. М. і постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, просив визнати борг у розмірі 815 000 доларів США, що складає 21 329 470,14 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 грудня 2016 року, що виник у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за розпискою від 11 вересня 2011 року, спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1/2 зазначеної суми боргу у розмірі 407 500 доларів США, що складає 10 664 735,07 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 грудня 2016 року.

Позов мотивований тим, що згідно з розпискою від 11 вересня 2011 року ОСОБА_2 позичив 815 000 доларів США у ОСОБА_1 на будівництво жилого будинку АДРЕСА_1 та зобов`язався їх повернути до 11 вересня 2016 року. Про отримання грошей ОСОБА_2 видана розписка 11 вересня 2011 року. ОСОБА_2 зазначену суму боргу не повернув, жодних виплат не здійснював. ОСОБА_2 побудував зазначений будинок і зареєстрував право власності на своє ім`я. З 19 лютого 1993 року ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 Оскільки зазначений жилий будинок з господарськими будівлями збудований у період перебування відповідачів у шлюбних відносинах, то він є спільним майном подружжя та використовується в інтересах сім`ї. Власних доходів у відповідачів було недостатньо для будівництва власного житла, а тому завдяки отриманим у позику коштам згідно з розпискою від 11 вересня 2011 року ОСОБА_2 побудував житло для родини. Отже, боргове зобов`язання є спільним боргом подружжя.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 04 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу задоволено, визнано борг у розмірі 815 000 доларів США, що складає 21 329 470,14 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 грудня 2016 року, що виник у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за розпискою від 11 вересня 2011 року, спільним боргом подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 407 500 доларів США, що складає 10 664 735,07 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 13 грудня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 11 вересня 2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір позики, предметом якого згідно з пунктом 1 розписки про позику є грошові кошти у розмірі 815 000 доларів США, з цільовим призначенням - для будівництва жилого будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . Зазначену суму ОСОБА_2 отримав строком на 5 років та зобов`язався повернути борг до 11 вересня 2016 року. На підтвердження отримання позики ОСОБА_4 видав розписку від 11 вересня 2011 року, оригінал якої знаходиться у позивача. Докази, які б підтверджували наявність у подружжя інших коштів, крім позичених, і витрачання саме їх на будівництво жилого будинку суду не надано.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з тексту розписки про позику від 11 вересня 2011 року, виданої ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вбачається цільове призначення позики - фінансування будівництва жилого будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .Доказів, які б підтверджували наявність у подружжя інших достатніх грошових коштів для фінансування будівництва, у тому числі коштів від реалізації ОСОБА_3 власного майна, та витрачання саме їх на будівництво будинку, матеріали справи не містять. Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 815 000 доларів США з цільовим призначенням на будівництво жилого будинку з господарськими будівлями. Після будівництва жилого будинку ОСОБА_2 оформив право власності на своє ім`я, і в подальшому подарував його своїй дочці. При цьому ОСОБА_3 , як дружина, надавала згоду на укладення цього договору. У подальшому дочка передарувала це майно ОСОБА_3 , що свідчить про те, що зазначене майно використане в інтересах сім`ї. Факт змови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та укладення між ними фіктивного договору не підтверджений доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова 04 квітня 2018 року і постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Просила також суд зупинити виконання рішення суду першої інстанції.

20 серпня 2019 року та 22 серпня 2019 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду звернення, у яких просить забезпечити справедливий розгляд даної справи та зауважує на тому, що одночасно з ОСОБА_1 аналогічні позови про визнання боргу спільним боргом подружжя до ОСОБА_3 пред`явлено ОСОБА_5 з аналогічним обґрунтуванням вимог. У одній з цих справ проведена судово-технічна експертиза копії розписки від 12 вересня 2011 року, щодо якої встановлено, що вона отримана не в результаті копіювання розписки від 12 вересня 2011 року. Копію даного висновку судово-технічної експертизи ОСОБА_3 долучила до звернень, надісланих 22 серпня 2019 року, та просить врахувати даний висновок під час розгляду її касаційної скарги у цій справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , зупинено виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова04 квітня 2018 року.

Ухвалою від 14 серпня 2019 року Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, щодокази, наявні у матеріалах справи, дають підстави для висновку про штучний характер договору позики, який насправді не укладався і кошти її чоловік не позичав. ОСОБА_1 не мав тих грошових коштів, які були зазначені у розписці, навпаки у липні 2015 році він позичав у ОСОБА_2 800 000 доларів США, що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Між нею і ОСОБА_2 вирішується у суді справа про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. З огляду на це ОСОБА_2 із своїм другом ОСОБА_1 вирішили ініціювати даний штучний спір. Відповідачі не позичали насправді коштів для будівництва жилого будинку, а використовували власні кошти, у тому числі отримані від продажу рухомого та нерухомого майна. ОСОБА_3 зауважує на наявності кримінального провадження за фактом використання завідомо підроблених документів - розписок, підписаних нібито ОСОБА_2 Нею до апеляційного суду подавалося клопотання про призначення технічної експертизи давності документу щодо розписки від 11 вересня 2011 року. Позивач у апеляційному суді надав оригінал розписки, який істотно відрізнявся від того оригіналу розписки, який надавався у суді першої інстанції, копія якої була долучена до позовної заяви.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо буде виявлено порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 розписку від 11 вересня 2011 року про позику грошових коштів у розмірі 815 000 доларів США з цільовим призначенням на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . Відповідно до даної розписки на протязі року з дня реєстрації побудованого будинку на своє ім`я ОСОБА_2 зобов`язується укласти договір іпотеки з ОСОБА_1 у забезпечення належного виконання зобов`язань за даною розпискою. Вказану суму ОСОБА_2 отримав строком на 5 років та зобов`язався повернути борг до 11 вересня 2016 року (пункт 3). На випадок невиконання ОСОБА_2 взятих зобов`язань він зобов`язався у рахунок повного погашення зазначеного боргу передати у власність ОСОБА_1 побудований житловий будинок з усіма господарськими будівлями АДРЕСА_1 незалежно від ринкової вартості побудованого домоволодіння за вказаною адресою, яка складеться на день такого передання.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 19 лютого 1993 року.

22 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , що включає жилий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м, житловою площею 104,70 кв. м з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 07 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Науменко О. М., ОСОБА_2. безоплатно передано у власність дочці ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельних ділянках загальною площею 0, 0760 га (кадастровий номер :00:009:0139) і площею 0, 1073 (кадастровий номер :00:009:0104), складається із літ. «А-2» - житловий будинок, житловою площею 104, 70 кв. м., загальною площею 349, 40 кв. м., з такими господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», «В», більярдна літ. «Г», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», «К1», огорожа №1-4.

Відповідно до даного договору дарування від 07 липня 2015 року ОСОБА_2 відчужує нерухоме майно за згодою дружини ОСОБА_3 , що підтверджується відповідною заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Науменко О. М. 06 липня 2015 року.

Згідно звіту з оцінки майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , станом на 25 травня 2017 року ринкова вартість домоволодіння становить 52 682 400,00 грн.

Доходи відповідачів за період з 01 січня 1998 року по 31 грудня 2016 року підтверджені листом Центральної об`єднаної Державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 21 червня 2017 року за № 1534/20-30-08-01-27, яка надійшла на виконання ухвали суду про витребування доказів від 02 червня 2017 року.

Доказів про доходи відповідачів з 19 лютого 1993 року, тобто з моменту реєстрації шлюбу до 01 січня 1998 року, до моменту передання податковим органом інформації, не надано, адже накопичення інформації про доходи платників податків у центральній базі даних державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів здійснюється з 1 кварталу 1998 року.

Дружина ОСОБА_1 ОСОБА_10 у 2007 році продала квартиру АДРЕСА_2 за ціною 2 500 000,00 грн, еквівалентною 500 000 доларів США по курсу НБУ, що підтверджено відповідним договором.

ОСОБА_10 піч час зайняття підприємницькою діяльністю отримувала виручку від реалізації товарів (робіт, послуг) у розмірах: 496 600,00 грн, 257 000,00 грн, 145 000,00 грн відповідно, що підтверджують звіти суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за 2002-2004 роки.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом факту укладення договору та факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, що видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, умови договору, а також отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У статті 204 Цивільного кодексу України передбачена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судами попередніх інстанцій встановлений факт видачі ОСОБА_2 ОСОБА_1 розписки, датованої 11 вересня 2011 року, в якій ОСОБА_2 зазначив, що позичив у ОСОБА_1 на п`ять років 815 000 доларів США на будівництво жилого будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .

Довід касаційної скарги про те, що фіктивність розписки підтверджується кримінальним провадженням, відкритим за фактом використання завідомо підроблених документів - розписок, підписаних нібито ОСОБА_2 , не свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень, оскільки відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги про неповне з`ясування апеляційним судом обставин наявності у відповідачів власних коштів для будівництва є обґрунтованими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачами побудований жилий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , право власності на який було оформлено 22 листопада 2013 року на ОСОБА_2 07 липня 2015 року ОСОБА_2 уклав з дочкою ОСОБА_8 договір дарування цього будинку, який був посвідчений нотаріально. Відповідно до даного договору дарування дарувальник ОСОБА_2 відчужує нерухоме майно за згодою дружини ОСОБА_3 , що підтверджується відповідною заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом 06 липня 2015 року.

Згідно зі статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року) у мотивувальній частині рішення зазначаються мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази.

Позивачем надано розписку на підтвердження укладення договору позики одним з подружжя, в якій зазначено, що кошти позичені ОСОБА_2 для будівництва будинку, який у подальшому збудований відповідачами.

ОСОБА_3 заперечувала під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій факт витрачання коштів на будівництва будинку та наполягала на тому, що відповідачі побудували будинок за рахунок коштів, отриманих від продажу подружжям рухомого та нерухомого майна.

Суд першої інстанції, вважаючи доведеним фактичне використання позичених коштів в інтересах сім`ї на будівництво жилого будинку, виходив з недоведення відповідачами наявності особистих коштів для будівництва жилого будинку. В обґрунтування даного висновку суд першої інстанції послався на довідки про доходи відповідачів.

Погоджуючись з даним висновком, апеляційний суд в ухвалі не навів мотивів, з яких він відхиляє докази, на які посилалася ОСОБА_3 , заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, а також у апеляційній скарзі, а саме відчуження відповідачами під час перебування у шлюбі транспортних засобів і об`єктів нерухомості, про що було надано копії відповідних інформаційних довідок з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, а також листа Регіонального сервісного центру в Харківській області від 14 листопада 2016 року щодо реєстрації транспортних засобів подружжя.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У порушення даної норми процесуального кодексу апеляційний суд не надав оцінки зазначеним доказам, не навів мотивів їх відхилення.

Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» від 11 січня 2007 рокуу рішенні зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Отже, ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У своїх рішеннях ЄСПЛ зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення ЄСПЛ у справі «Хаджинастасиу проти Греції» від 16 грудня 1992 року, національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року).

Зазначених вимог апеляційний суд у повній мірі не виконав, не давши оцінку доводам ОСОБА_3 про неповне з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки апеляційний суд, розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , не дав належної оцінки її доводам, що мають значення для справи, а Верховний Суд не має права під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, то касаційну скаргу слід задовольнити частково, скасувавши постанову апеляційного суду та передавши справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Апеляційному суду необхідно встановити обставини, за якими другий з подружжя може бути визнаний зобов`язаною особою за договором позики, укладеним іншим з подружжя без його згоди, а саме, факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї, розглянувши справу з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК Українисуд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції було зупинене ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року, то у зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги та скасуванням постанови апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції і направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду, підстави для поновлення виконання рішення першої інстанції відсутні.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2018 року скасувати, справу передати на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов