ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/358/19 Справа № 182/3251/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Рибакова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року, ухваленого суддею Рибаковою В.В. у м.Нікополі Дніпропетровської області, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, який уточнювала та остаточно просила визнати недійсними договір дарування, укладений 14.09.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та договір дарування 48/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями №362, що знаходяться за адресою Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Херсонська, укладений 16.11.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, стягнути понесені нею судові витрати.

В мотивування заявлених вимог зазначила, що її дід ОСОБА_5 мав двох синів ОСОБА_6 (її батько) та ОСОБА_7 (батько відповідача ОСОБА_2В.) Дідусь залишив заповіт, яким заповів все своє майно своїм синам порівну. У листопаді 2002 року дідусь ОСОБА_5 помер.

Відповідно до заповіту її батько оформив на себе 1/2 частину житлового будинку №362 по вул.Херсонській в м.Нікополь Дніпропетровської області, де і проживав. Дочка ОСОБА_7 ОСОБА_2 у 2008 році оформила 1/2 частину вказаного житлового будинку на себе та повідомила про це, та про те, що належну їй 1/2 частину домоволодіння буде здавати в найм-оренду.

Її батько звернувся до суду з позовом про розподіл житлового будинку та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Одночасно з ОСОБА_2 у судове засідання під час розгляду справи №2-880-2010 приходила і наймач (орендар) її 1/2 частини житлового будинку ОСОБА_3, яка знала про хід справи та про розділ житлового будинку.

Рішенням суду від 20.01.2010 по справі №2-780-2010 року спірний житловий будинок №362 по вул.Херсонській м.Нікополі між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 було поділено. Через деякий час ОСОБА_3 зі своїм сином виїхали з будинку і в цю частину житлового будинку вселилась ОСОБА_4

В 2014 році батько ОСОБА_6 подарував їй належні йому 52/100 часток спірного житлового будинку з надвірними будівлями, що підтверджується договіром дарування від 08.04.2014 року.

У жовтні 2015 року, у присутності голови квартального комітету ОСОБА_8, під час вирішення земельного спору між нею та відповідачем ОСОБА_4, остання повідомила, що вона купила половину спірного домоволодіння з надвірними будівлями, що стало підставою для її звернення в офіційні органи для встановлення належності права власності на цю половину будинку.

17.11.2015 з отриманої Інформаційної довідки щодо обєкта нерухомого майна їй стало відомо, що 06.12.2012 було проведено державну реєстрацію приватної спільної часткової власності 48/100 за ОСОБА_4, згідно договору дарування ВТА №547571 р. №3-2010 від 16.11.2012 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою.

Вважає, що проведені правочини дарування це приховані договори купівлі-продажу. Укладено два договори дарування і кожного разу власник дарує свою частку будинку незнайомій людині. На її думку, ОСОБА_2 не могла подарувати свою частину будинку будь-кому, так як доходів у неї не було, вона після розірвання шлюбу проживає одна з двома малолітніми дітьми. ОСОБА_3 не мала коштів навіть на проживання, а ОСОБА_4 вже підшуковує покупців на свою частину будинку. Вказує, що наявність двох договорів дарування вказує на порушення вимог чинного законодавства. На її думку відповідачі не повинні були порушувати вимог чинного законодавства і знати, що договір дарування, як прихований договір купівлі-продажу, може бути визнаний недійсним.

ОСОБА_2 не поставила до відома ні її батька, ні її про продаж нею своєї частки і не пропонувала ні в письмовій, ні в усній формі купити її 1/2 частку в будинку, що суперечить діючому законодавству.

Вказує, що причиною продажу відповідачами спірної 1/2 частки будинку стало неприязне відношення до неї, оскільки, відповідачі створювали і продовжують створювати для неї нестерпні умови для проживання в її частині будинку, що підтверджується її неодноразовими зверненнями до правоохоронних органів.

Вважає, що дії відповідачів, які є сторонами договорів дарування, містять ознаки істотної суспільної небезпеки, грубо порушують вимоги чинного законодавства, інтереси держави і суспільства, його моральні засади, публічний порядок, посягають на обєкти, що охороняються законом.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, про повне задоволення її позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 ще в 2008 році оформила Ѕ частину будинку на своє прізвище і попередила її батька, що свою половину не буде продавати, а буде здавати в оренду, після чого в її половині стала проживати відповідач ОСОБА_3 зі своїм сином. В подальшому через непорозуміння повязані із гаражами, її батько звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Звертає увагу на те, що під час судового розгляду в суд постійно приходила і ОСОБА_3, а ОСОБА_2 продовжувала повторювати, що вона не буде продавати свою частину будинку, а здасть її в найм-оренду на 10 років. Через деякий час відповідач ОСОБА_3П виїхала з будинку і на цій половині стала проживати відповідач ОСОБА_4 У 2014 році її батько ОСОБА_6 подарував їй свою половину будинку з надвірними будівлями. Звертає увагу на те, що в жовтні 2015 року під час зустрічі по вирішенню земельного спору між нею та ОСОБА_4, остання у присутності квартальної уповноваженої ОСОБА_8 та її матері ОСОБА_9 заявила про те, що половину будинку вона купила і тепер ця половина будинку належить їй на праві власності, однак суд проігнорував ці обставини.

Окрім того, позивач зазначає, що з 17.11.2015 їй стало відомо з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, що власником 48/100 часток нашого спільного житлового будинку є ОСОБА_4, а не ОСОБА_2, що ще 06.11.2012 прийнято рішення і проведено державну реєстрацію спільної приватної власності за ОСОБА_4 згідно договору дарування. Після подачі позову до суду їй стало відомо, що існують два договори дарування, перший - ОСОБА_2 подарувала свою частину будинку ОСОБА_3, а в подальшому ОСОБА_3 подарувала свою частину ОСОБА_4 При цьому вказує, що ці договори дарування є недійсними, оскільки суперечать вимогам ст.362 ЦК України, так як, ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_3, її батька, та її саму не сповістили про продаж своєї частини житлового будинку і не запропонували купити у них цю частину будинку.

Вказує на те, що суд не взяв до уваги пояснення ОСОБА_3 про те, що остання, подарувавши ОСОБА_4 половину будинку, сама взяла кредит і придбала іншу половину будинку в м.Нікополі по вул.Морській, при цьому у той час ОСОБА_3 працювала по найму на випадкових роботах та отримувала мінливі заробітки.

Окрім того, зазначає, що відповідач ОСОБА_4 продала свою квартиру тому у неї були грошові кошти для сплати подарунку ОСОБА_3, тобто купівлі половини будинку. Вважає, що наявність двох договорів дарування вказує на те, що відповідачі стали на шлях грубого порушення вимог чинного законодавства, оскільки відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивача, відповідач ОСОБА_4, просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її апеляційних вимог у повному обсязі. Зокрема зазначає, що всі вимоги позивача ґрунтуються на її припущеннях та домислах. Також зазначає, що власницею Ѕ частини будинку позивач стала 08 квітня 2014 року, тоді, як договори дарування були укладені ще у 2010 та 2012 роках коли співвласником цього будинку був батько позивача, а не вона сама. Відповідач вказує на те, що причиною оформлення договорів дарування було те, що з позивачем неможливо існувати разом, вона готова продати їй свою половину будинку у звязку із чим через нотаріуса надсилала позивачу пропозицію щодо продажу належної їй частини будинку, на, що остання не погоджується.

Від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надійшли письмові заяви про проведення апеляційного розгляду за їх відсутності, кожна окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, вислухавши представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10, який у повному обсязі підтримав вимоги апеляційної скарги і просив їх задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи та судом встановлено, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.01.2010 року (а.с.128), яке набуло чинності 31.01.2010 року вирішено розділити житловий будинок №362 по вул.Херсонській м.Нікополя Дніпропетровської області між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 по першому варіанту будівельно-технічної експертизи, виділивши ОСОБА_6: у житловому будинку літ А-1 приміщення 2-2 (13,8 кв.м), приміщення 2-3 (7,1 кв.м.) вартістю 12907 грн.; в житловій прибудові «а» виділити приміщення 2-1 (8,1 кв.м) вартістю 21197 грн.; крім того: виділити Гараж літ. «Д», оглядова яма гаражна літ «Д», гараж літ «Е» вартістю 38048 грн., Споруди: 1/2 Огорожі №2, 1/2 Огорожі №5, 1/2 Огорожі №6, 1/1 Огорожі №7, 1/2 Вимощення 1, Ворота № 3, Трубопровід та колодязі інженерних мереж №4, всього вартістю 21842 грн., разом 59890 гривень, що складає 52/100 частки житлового будинку та господарських споруд; визнати за ОСОБА_6 право власності на 52/100 частин житлового будинку та господарських споруд під № 362 по вул. Херсонській м. Нікополя; ОСОБА_2 виділити у житловому будинку А-1 приміщення 1-3 (11,4 кв.м), приміщення 1-4 (8,8 кв.м.) вартістю 12475 грн.; в житловій прибудові «а» виділити приміщення 1-1 (4,9 кв.м), приміщення 1-2 (4,7 кв.м) вартістю 25122 грн.; окрім того: виділити літня кухня «В», убиральня літ «Г», вхід до підвалу літ «Ж», погріб окремо збудований літ «Жпд», сарай літ «З», теплиця літ «К» всього вартістю 30229 грн., Споруди: 1/2 Огорожі №2, 1/2 Огорожі №5, 1/2 Огорожі №6, 1/1 Огорожі №7, 1/2 Вимощення 1, Огорожа № 1, всього вартістю 17765 грн., разом 47994 гривень, що складає 48/100 частки житлового будинку та господарських споруд; визнати за ОСОБА_2 право власності на 48/100 частин житлового будинку та господарських споруд під №362 по вул.Херсонській м.Нікополя; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 різницю у виділених частках 4201 гривню; визначити порядок користування земельною ділянкою при будинку №362 по вул.Херсонській м.Нікополя між співвласниками по варіанту №1 будівельно-технічної експертизи; ОСОБА_6 виділити: під ж/б літ «А-1»- 25,52 кв.м.; під прибудовою літ «А» 12 кв.м.; під прибудовою літ «а-1» 9,77 кв.м.; під гаражами літ «Д» і літ «Е» 49,2 кв.м.; під вбиральнею літ «Н»1,34 кв.м.; під душем літ «О» 1,3 кв.м.; під городом за гаражами літ. «Д» і літ «Е» 734,52 кв.м. разом 833,65 м.кв. + 1/2 ЗК( 4,35 ) =838 кв.м.; ОСОБА_2 виділити: під ж/б літ «А-1» 26,1 кв.м.; під прибудовою літ «а» 15 кв.м.; під підвалом літ «Ж» 5.85 кв.м.; під сараєм літ «3» 4.77 кв.м.; під літньою кухнею літ «В» 18,82 кв.м.; під теплицею літ «К» 11,6 кв.м.; перед житловим будинком літ «А-1» 34,03 кв.м.; біля ж/б літ «А-1» 15,11 кв.м. біля прибудов «а» та «а-1» 8,65кв.м. під городом за житловим будинком літ «А» 693,72 кв.м. разом 833,65 м.кв. + 1/2 ЗК (4,35) = 838 кв.м.; земельна ділянка загального користування 8,7 кв.м.: за будинком 1 м/п. по довжині всього будинку, 1 м/п від стіни прибудови «а-1» зліва.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6, є батьком позивача ОСОБА_1 (а.с.7,9)

З договору дарування від 08.04.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_11, зареєстровано в реєстрі за №335, між ОСОБА_6 та ОСОБА_6А 08.04.2014 року було укладено договір дарування 52/100 частки у праві приватної спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями №362, житловою площею 29,7 кв.м., загальною площею 66,3 кв.м., що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Херсонська (а.с.17). Цей факт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та іншими матеріалами справи (а.с.13-15, 18 19,20).

13.02.2015 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.21).

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 47748910 від 17.11.2015 року (а.с.22,23), 52/100 частин будинку з надвірними будівлями №362 по вул.Херсонська, в м.Нікополі Дніпропетровської області, належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування, серія та номер: 335, виданого 08.04.2014 року Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_11, дата державної реєстрації: 08.04.2014; 48/100 частин вказаного будинку з надвірними будівлями належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування ВТА №547571 р.№3-2010 від 16.11.2012 року, посвідченого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою, дата державної реєстрації: 06.12.2012.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволені позову керувався вимогами статей 203, 627, 628 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», й виходив з того, що позивач не довела обставин, викладених у позові та не надала належних і допустимих доказів які є підставою для визнання договорів дарування недійсними.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З копії договору дарування від 14.09.2010 року, ВРА №500099, р. № 664 видно, що року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір дарування частки в праві власності на житловий будинок, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстровано в реєстрі за №664 (далі Договір дарування від 14.09.2010 року) (а.с.98), 48/100 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, у складі якого згідно техпаспорту, який є невідємною часткою правовстановлювального документу: А ш/бетонний житловий будинок, загальною площею 66,7 кв.м, жилою площею 29,7 кв.м., В-гл/каркасна, обкладена цеглою літня кухня, Гдеревяна вбиральня, Д- цегляний гараж, Е- бетонний гараж, Ж- цегляний підвал, З - цегляний сарай, К- деревяна теплиця, Н цегляна вбиральня, О- деревяний душ, а1 шл/бетонна прибудова, №1-8,1 спорудження, площа неприватизований земельної ділянки, кадастровий номер: 603:108:0025 становить 0,0833 кв.м, та знаходиться за адресою м.Нікополь, вул.Херсонська, будинок №362.

Відповідно до Договору дарування від 14.09.2010 року, відповідачі ОСОБА_2 (за договором Дарувальник) та ОСОБА_3 (за договором Обдаровуваний), діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей договір про нижченаведене: Дарувальник передав, а Обдаровуваний прийняв у дар 48/100 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою м.Нікополь, вул.Херсонська, будинок №362.

Згідно п.3 Договору дарування від 14.09.2010 року, дар сторони оцінили в 53247 грн.

Відповідно до п.5 Договору дарування від 14.09.2010 року, Дарувальник і Обдаровуваний підтвердили, що цей договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Відповідно до п.6 Договору дарування від 14.09.2010 року, передача частки житлового будинку з надвірними будівлями здійснилася шляхом фактичного проживання в ній Обдаровуваного, а також шляхом символічної передачі речі.

Відповідно до п.9 Договору дарування від 14.09.2010 року, витрати по нотаріальному оформленню цього договору сплачує Обдаровуваний.

Відповідно до п.11 Договору дарування, зміст ст.ст. 203,209-211,213,377,638,717-724,727,728 ЦК України та зміст ст.ст.125, 126 ЗК України сторонам розяснено.

Отже, підписанням договору дарування від 14.09.2010 року, сторони договору засвідчили, що текст вказаного договору прочитано, його умови їм повністю зрозумілі, юридичні наслідки укладення договору та обовязки сторін, їх захист, витрати, повязані з оформленням цього договору нотаріусом розяснено.

З договору дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 16.11.2012 року видно, що між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, посвідчений державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори ОСОБА_13, зареєстровано в реєстрі за №3-2010 (далі Договір дарування від 16.11.2016 року) (а.с.34), 48/100 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Херсонська, будинок №362, а саме част. шл/бет. житлового будинку літ. А: житлова кімната 1-4 = 8,8 кв.м., кухня 1-3 = 11,8 кв.м., част. сіней: літ а, санвузол 1-2 = 4,7 кв.м., коридор 1-1 = 4,9 кв.м., гл/кар, обкл. цег. літня кухня літ. В, деревяна вбиральня літ. Г, цегляний підвал літ. Ж, цегляний сарай літ. З, частина споруджень: 1/2 част. парканів №2,5,6,7,І; паркан №1, водовід №8.

Відповідно до договору дарування від 16.11.2012 року, відповідачі ОСОБА_3 (за договором Дарувальник) та ОСОБА_4 (за договоромОбдаровувана), попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, діючи добровільно, за відсутністю будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, уклали цей договір про таке: Дарувальник безоплатно передає у власність Обдаровуваної 48/100 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Херсонська, будинок №362.

Згідно п.4 Договору дарування від 16.11.2012 року, Дарувальник повідомила, що земельна ділянка на якій розташований житловий будинок, не належить Дарувальнику та іншим особам на праві власності.

Відповідно до п.5 Договору дарування від 16.11.2012 року, сторони оцінили дарунок в сумі 69630 грн.

Відповідно до п.9 Договору дарування від 16.11.2012 року, Дарувальник і Обдаровувана підтвердили, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Згідно п.10 Договору дарування від 16.11.2012 року, сторони підтвердили, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Відповідно до п.11Договору дарування від 16.11.2012 року, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового чи немайнового характеру. Сторони підтвердили, що розуміють значення цього пункту, а також дарувальник дійсно безоплатно передає дарунок Обдаровуваній.

Згідно п.13 Договору дарування від 16.11.2012 року, право власності Обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдаровувана свідчить, що вона дарунок приймає.

Відповідно до п.15 Договору дарування від 16.11.2012 року, зміст ст.ст. 182,215,216,217,220,225,228-236,717-728 ЦК України сторонам розяснено.

Відповідно до п.16 Договору дарування від 16.11.2012 року, витрати повязані з оформленням цього договору сплачує Дарувальник.

Підписанням договору дарування від 16.11.2012 року сторони договору засвідчили, що текст вказаного договору прочитаний, зрозумілий, відповідає їх дійсним намірам, заперечень щодо жодного пункту зазначеного договору вони не мають, правові наслідки правочину нотаріусом розяснені та зрозумілі.

З доданих до матеріалів справи заяв, листів, постанови про відмову в порушенні кримінальної справи вбачається, що між мешканцями спірного домоволодіння склалися неприязні стосунки(а.с.56-63).

Відповідно до п.12 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку заяві голови квартального комітету №5 ОСОБА_8 від 19.09.2016 (а.с.49), та її показанням в судовому засіданні щодо того, що в процесі розгляду земельного спору в домоволодінні №362 по вул.Херсонській в м.Нікополі, відповідач ОСОБА_4 повідомила, що належну їй 1/2 частину вказаного домоволодіння вона купила, не взявши до їх уваги, як і показання свідка ОСОБА_9Ф, матері позивача, оскільки обставини щодо спору, який розглядає суд, не можуть підтверджуватися показаннями свідків. З таким висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач підставами позову зазначила ст.ст.16,203,215,228,234,235,319,362 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з Договору дарування від 14.09.2010 року (а.с.98), відповідачі ОСОБА_2 (за договором Дарувальник) та ОСОБА_3 (за договором Обдаровуваний), діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей договір про нижченаведене: Дарувальник передав, а Обдаровуваний прийняв у дар 48/100 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою м.Нікополь, вул.Херсонська, будинок №362. Зазначений Договір дарування сторонами правочину не оспорювався.

Як вбачається з Договору дарування від 16.11.2012 року (а.с.34), відповідачі ОСОБА_3 (за договором Дарувальник) та ОСОБА_4 (за договором Обдаровувана), попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, діючи добровільно, за відсутністю будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, уклали цей договір про таке: Дарувальник безоплатно передає у власність Обдаровуваної 48/100 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Херсонська, будинок №362. Зазначений Договір дарування сторонами правочину не оспорювався.

Вказані правочини вчинені у письмовій формі та нотаріально посвідчені. Правочини спрямовані на настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У п.25 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» закріплено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14.09.2010 року був укладений саме договір дарування. У відповідності до умов договору ОСОБА_2 безоплатно передала, а ОСОБА_3 прийняла у дар 48/100 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Херсонська, будинок №362. ОСОБА_2 як власник 48/100 часток у спірному будинку з надвірними будівлями реалізувала своє право вільного володіння, користування та розпорядження належного їй нерухомого майна. ОСОБА_3 зареєструвала право власності на 48/100 часток у спірному будинку з надвірними будівлями, державна реєстрація проведена 15.10.2010 року, що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 81110253 (а.с.70-78).

Між відповідачами ОСОБА_14 та ОСОБА_4 16.11.2012 року був укладений саме договір дарування. У відповідності до умов договору ОСОБА_3 безоплатно передала, а ОСОБА_4 прийняла у дар 48/100 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул.Херсонська, будинок №362. ОСОБА_3 як власник 48/100 часток у спірному будинку з надвірними будівлями реалізувала своє право вільного володіння, користування та розпорядження належного їй нерухомого майна, державна реєстрація проведена 06.12.2012 року, що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 81110253, № 81108432 (а.с.70-78,79-81).

Отже, судом не встановлено, що оспорюванні, Договір дарування від 14.09.2010 року та Договір дарування від 16.11.2012 року вчинені для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, на що посилався позивач в обґрунтування позовних вимог та апеляційної скарги, зазначивши підставою позову ст.235 ЦК України.

Також судом не встановлено, що ці правочини вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, та не встановлено, що ці правочини порушують публічний порядок, на що посилався позивач, зазначивши підставами позову ст.ст.228,234 ЦК України.

Окрім того, оспорювані Договора дарування від 14.09.2010 року та від 16.11.2012 року укладені до набуття права власності позивачем на 52/100 частки житлового будинку №362 по вул.Херсонській в м.Нікополі Дніпропетровської області, оскільки матеріалами справи встановлено, що право власності у позивача на 52/100 частки житлового будинку виникло на підставі договору дарування від 08.04.2014 року, а тому права позивача під час укладення вказаних Договорів дарування порушено не було.

Отже, з наведених вище підстав доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Перевіривши справу у повному обсязі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи позивача та надав їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: