Провадження № 22-ц/802/960/19 Категорія: 61 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу з метою стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу з метою стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини та у своїх вимогах просив суд видати судовий наказ про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2019 року у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 просив скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нове рішення по суті заявлених вимог з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповного та неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Постановляючи оскаржувану ухвалу у даній справі, суд свій висновок мотивував тим, що у провадженні суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами процесуального права.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Пунктом 4 частини першої статті 161 ЦПК України визначено, що судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

У поданій до суду заяві про видачу судового наказу заявник просив суд видати судовий наказ про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Разом з тим, судом першої інстанції згідно даних автоматизованої системи документообігу Луцького міськрайонного суду встановлено, що ухвалою суду від 30 липня 2019 року у справі № 161/7693/19 прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, встановлення порядку спілкування з малолітньою дитиною та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини до спільного розгляду із позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Предметом зустрічного позову ОСОБА_1 у справі № 161/7693/19 є, зокрема, стягнення із ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, про що відповідно подано заяву про видачу судового наказу.

З наведеного слідує, що між тими самими сторонами існує спір про той самий предмет і з тих самих підстав.

У статті 165 ЦПК України наведені підстави за наявності яких суддя відмовляє у видачі судового наказу.

Так пунктом 4 частини першої статті 165 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З огляду на ту обставину, що у провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області знаходиться справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме зустрічний позов ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, тому у розглядуваному випадку суд першої інстанції правильно застосував пункт 4 частини першої статті 165 ЦПК України та обґрунтовано відмовив у видачі судового наказу.

На підставі викладеного, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що постановлена місцевим судом ухвала про відмову у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

В апеляційній скарзі заявник, вказуючи про порушення судом норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали не конкретизує, які саме норми судом порушені.

Також не обґрунтовує апелянт в чому полягає невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи про які обумовлює в апеляції.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм процесуального права, які передбачають право звернення особи до суду за захистом свого права. Оскаржуваною ухвалою суду право ОСОБА_1 на доступ до правосуддя не порушено, оскільки в провадженні суду перебувають вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів, які подані ним в порядку позовного провадження і за результатом розгляду яких буде прийняте відповідне судове рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права. Підстави для її зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: