Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 286/1169/16-ц

провадження № 61-20177св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М. Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Відділ Держгеокадастру в Овруцькому районі Житомирської області, ОСОБА_2 , Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу Держгеокадастру в Овруцькому районі Житомирської області, ОСОБА_2 , Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Кочетова Л. Г., Микитюк О. Ю., Товянської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом та просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №103549, виданий 27 квітня 2010 року на ім`я ОСОБА_3

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року у справі №2-1875/08 за його позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на майно, визнано неналежно оформлений договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами та земельними ділянками площами: 0,0150 га, 0,0123 га та 0,0247 га для будівництва та обслуговування вказаної частини житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) між ним та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дійсним, а також визнано за ним право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами та право власності на земельні ділянки площами: 0,0150 га, 0,0123 га та 0,0247 га для будівництва та обслуговування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами. У листопаді 2015 року він дізнався, що у ОСОБА_2 наявний державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 103549, зі змісту якого вбачається, що вона також є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:012:0031. Наявність в технічній документації із землеустрою щодо складання документів зазначеного рішення унеможливлювало видачу ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку від 27 квітня 2010 року серії ЯИ № 103549, так як він купив спірну земельну ділянку, і є її власником. Вважаючи порушеним своє право власності просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Овруцький районний суд Житомирської області рішенням від 02 грудня 2016 рокупозов задовольнив. Визнав недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 27 квітня 2010 року серії ЯИ №103549, виданий на ім`я ОСОБА_2 Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. При цьому суд виходив з того, що в спірному державному акті зазначено співвласника, а саме: « ОСОБА_4 », а не « ОСОБА_1 », не визначені частки у спільній власності, протокол меж не було погоджено із позивачем, як суміжним користувачем, неправильно здійснено опис меж, що є підставою для визнання його недійсним.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Житомирської області рішенням від 31 січня 2017 року рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

Мотивував рішення апеляційний суд тим, що свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 на час видачі державного акта про право власності на земельну ділянку було чинним, право власності на земельну ділянку, набуту за цим свідоцтвом не оспорювалося, відомості викладені в оспорюваному акті відповідають фактичним обставинам, а тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання зазначеного акта недійсним, є помилковими. При цьому помилка, допущена нотаріусом при видачі свідоцтв про право на спадщину ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині частки у праві власності на землю, а також рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року не можуть бути підставою для припинення права власності відповідача. Помилка, допущена у спірному акті щодо зазначення імені співвласника земельної ділянки, суті правовідносин не змінює та на права позивача не впливає, а тому не є підставою для задоволення позову.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2017 року та залишити в силі рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що наявність у відповідачки спірного державного акта на право власності на земельну ділянку обмежує його право на користування та розпорядження належної йому на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,015 га. Оспорюваний державний акт на право власності на земельну ділянку містить помилки, а внесення змін до нього не допускається законодавством, а тому місцевий суд обґрунтовано визнав його недійсним. Також в скарзі є посилання про невідповідність апеляційної скарги вимогам процесуального закону та про незабезпечення судом його права на подання заперечення на апеляційну скаргу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 квітня 2018 року справу № 286/1169/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 03 вересня 2008 року у справі № 2-1875/08 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на майно, визнано неналежно оформлений договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами та земельними ділянками площами: 0,0150 га, 0,0123 га та 0,0247 га для будівництва та обслуговування вказаної частини житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 дійсним, а також визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку № 22 за вказаною вище адресою з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами та право власності на земельні ділянки площами: 0,0150 га, 0,0123 га та 0,0247 га для будівництва та обслуговування 1/4 частини житлового будинку з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами.

Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки площами: 0,0150 га (кадастровий номер якої :01:012:0031), 0,0123 га та 0,0247 га для будівництва та обслуговування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними до неї господарськими будівлями і спорудами здійснена 14 квітня 2014 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Поряд з цим державний акт на право власності на земельну ділянку від 27 квітня 2010 року серії ЯИ №103549, підтверджує право власності і відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0150 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , кадастровий номер якої :01:012:0031.

ОСОБА_2 успадкувала 1/2 частину спірної земельної ділянки площею 0,0150 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 (кадастровий номер якої :01:012:0031) після смерті свого діда - ОСОБА_11 . Останньому спірна земельна ділянка належала на праві спільної часткової власності. Співвласником був ОСОБА_6, частка якого у спільній власності становила 1/2.

Зі спадкової справи № 41/2007, заведеної після померлого ОСОБА_6 встановлено, що останньому належала 1/2 частина спірної земельної ділянки площею 0,0150 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 . Спірна земельна ділянка належала ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності. Співвласником був ОСОБА_11 - дід відповідача ОСОБА_2 , частка якого у спільній власності становила 1/2.

ОСОБА_6 все своє майно заповів в рівних частках своїм дітям: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Тобто вони мали успадкувати по 1/4 частини спірної земельної ділянки.

Однак, свідоцтва про право на спадщину останнім були видані на всю земельну ділянку, по 1/2 частини кожному.

Допущення помилки при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_6 , його дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . призвело до продажу ОСОБА_1 серед іншого і спірної земельної ділянки в більшому розмірі, ніж на який вони фактично мали право та відповідно і оформлення права власності на вказану ділянку за різними особами - сторонами по справі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частиною першою статті 1225 ЦК визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 316, частинами першою, четвертою статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 успадкувала 1/2 частину спірної земельної ділянки площею 0,0150 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті свого діда - ОСОБА_11 Свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 на час видачі державного акту про право власності на земельну ділянку було чинним, право власності на земельну ділянку, набуту за цим свідоцтвом не оспорювалося, відомості викладені в оспорюваному акті відповідають фактичним обставинам.

Ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що допущення помилки при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_6 , його дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , призвело до продажу ОСОБА_1 , серед іншого, і спірної земельної ділянки в більшому розмірі, ніж на який вони фактично мали право.

Верховний Суд погоджується з вказаним висновком апеляційного суду, а також з його висновком про те, що помилка, допущена у спірному акті щодо зазначення імені співвласника земельної ділянки, суті правовідносин не змінює та на права позивача не впливає, а тому не є підставою для задоволення позову.

Встановивши правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки площею 0,0150 га в порядку спадкування, а також обставини щодо набуття права власності на всю земельну ділянку 0,0150 га спочатку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а потім ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог.

В оцінці спірних правовідносин Верховний Суд виходить також з того, що позивачем не надано доказів про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину виданого ОСОБА_2 , а такі вимоги у цій справі не заявлялися, тому відсутні правові підстави для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 27 квітня 2010 року.

З встановлених апеляційним судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин Верховний Суд дійшов висновку про безпідставність вимог щодо позбавлення відповідача права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки площею 0,0150 га набуту нею у законний спосіб, а тому аргументи касаційної скарги в цій частині касаційним судом відхиляються.

Доводи ОСОБА_1 на те, що апеляційний суд позбавив його права на подання заперечення на апеляційну скаргу, не заслуговують на увагу, оскільки подані ним заперечення на апеляційну скаргу приєднані до матеріалів справи. При цьому ОСОБА_1 був присутній в судовому засіданні апеляційного суду та давав пояснення по суті спору.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновки апеляційного суду, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленим у справі рішенням, що всилу вимог статті 400 ЦПК України заходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун В. П. Курило