Постанова

Іменем України

13лютого 2019 року

м. Київ

справа № 757/65466/17-ц

провадження № 61-48380св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Остапчук Т. В., від 24 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів:

Панченка М. М., Слюсар Т. А., Волошиної В. М., від 21 листопада 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про спадщину. У квартирі зареєстрований її чоловік, з яким припинені шлюбні відносини, на розгляді у суді перебуває справа про розірвання шлюбу. Зазначала, що відповідач зловживає спиртними напоями, псує житло, постійно порушує правила співжиття, не сплачує комунальні послуги. Для розширення житлової площі вона має намір продати квартиру, проте відповідач відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку у спірній квартирі, чим чинить їй перешкоди.

Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою; зобов'язати відділ з питань реєстрації Печерської районної у м. Києві державної реєстрації зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 рокуу задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони перебували у шлюбі, мають трьох дітей. Відповідач був поселений та зареєстрований у спірному житлі як член сім'ї позивачки, яка є одноособовим власником зазначеної квартири, а тому відповідач, в силу статті 156 ЖК Української РСР, користується цією квартирою нарівні з власником. Суд вважав, що позивач не надала належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що після припинення сімейних відносин між сторонами у справі, ОСОБА_4 не позбавлений права користуватися квартирою АДРЕСА_1 та проживати у ній, оскільки сам по собі факт припинення сімейних відносин не є правовою підставою для припинення права користування займаним жилим приміщенням. Позивач не надала доказів, які б свідчили про порушення відповідачем правил, передбачених статтею 116 ЖК України, а також вжиття до відповідача заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Позивач не довела факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад один рік.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не є членом сім'ї позивача, будучи зареєстрованим у спірній квартирі, у ній не проживає більше одного року, витрати по утриманню житла не несе, дій, які б свідчили про намір та право зберегти за ним право користування спірним житловим приміщенням, відповідач не вчиняє, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу як власнику квартири користуватися своєю власністю. Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки акту ЖЕД «Липкижитловсервіс» від 01 березня 2018 року, яким підтверджено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з травня

2017 року.

Короткий зміст відзиву (заперечень) на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог. Зазначив, що на момент подання позову сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, чим спростовуються доводи касаційної скарги про те, що відповідач не є членом сім'ї позивача. Позивач чинить відповідачу перешкоди у користування житлом, змінила замки, заборонила відповідачу користуватись квартирою, посилаючись на обмеження місця у квартирі, що підтверджується матеріалами справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

21 січня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право спадщину за заповітом від 06 вересня 2012 року та 17 жовтня 2013 року.

У зазначеній квартирі зареєстровані позивач, відповідач, їхні неповнолітні діти: ОСОБА_9, 2014 року народження, ОСОБА_10, 2016 рокународження, ОСОБА_11, 2016 року народження.

ОСОБА_4 вселено та зареєстровано у спірній квартирі за згодою власника як члена сім'ї ОСОБА_3

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 січня 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Підстави втрати членом сім'ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першоюстаттею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК Українивстановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що ОСОБА_3 не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, передбачених статею 116 ЖК Української РСР, за наявності яких член сум'ї власника квартири може бути виселеним без надання іншого жилого приміщення.

Установивши, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 був відсутній у квартирі більше року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела заявлених позовних вимог, а тому вони не підлягають задоволенню. У зв'язку із існуванням напружених стосунків між колишнім подружжям власник житла обмежила доступ відповідача до належної їй квартири, внаслідок чого останній був змушений тимчасово проживати за іншою адресою. Посилання позивача на акт ЖЕД «Липкижитловсервіс» від 01 березня 2018 року, яким встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з травня 2017 року, спростовуються заявами позивача, зі змісту яких слідує, що позивач станом на вересень-жовтень 2017 року проживала у спірній квартирі разом з чоловіком ОСОБА_4 (а. с. 42-43).

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасовано правильне по суті судове рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада

2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк