Постанова

Іменем України

21 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 752/10992/16-ц

провадження № 61-16364св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року у складі судді Шумко А. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 січня 2017 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Гаращенка Д. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, посилаючись на те, що він та відповідачі є власниками окремих квартир у житловому будинку по АДРЕСА_2. Сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований вказаний будинок, хоча такий порядок був встановлений попередніми співвласниками домоволодіння. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визначити порядок користування спірною земельною ділянкою згідно з планом інвентаризації земель міста Києва, виготовленим на підставі акта погодження меж з сусідами.

У січні 2015 року сторони звернулися до суду із спільною заявою про укладення мирової угоди.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2015 року було визнано мирову угоду, якою ОСОБА_8 як власнику квартири № 2 надано в користування земельну ділянку площею приблизно 888,8 кв. м від загальної площі в 1 467 кв. м, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як власникам квартири № 1 - земельну ділянку площею приблизно 296,8 кв. м, ОСОБА_5 як власнику квартири № 3 - земельну ділянку площею приблизно 281,4 кв. м. У зв'язку із сумісними газопостачанням та водопостачанням власників квартир № 1 та № 3, а також - з необхідністю проходу до АДРЕСА_2 постановлено вважати, що землекористувачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 уклали договір на встановлення сервітуту, за яким ОСОБА_5 безкоштовно користується земельною ділянкою для проходу на провулок Бурмистенка в межах 2 м, 9,6 м, 8,82 м, 2 м. Загальна площа земельної ділянки та площа земельних ділянок кожного з власників будинку АДРЕСА_2 будуть уточнені за висновком Головного управління Держземагенства у місті Києві при оформлені державних актів на право власності на землю. Провадження у справі закрито.

У липні 2016 року ОСОБА_5 подала заяву про перегляд ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що із розробленого 17 червня 2016 року Комунальним підприємством «Київський інститут земельних відносин» плану розташування земельних ділянок їй стало відомо, що загальна площа спірної земельної ділянки становить 1 428,24 кв. м, а не 1 467 кв. м, як про це зазначено в ухвалі суду. Крім того, земельна ділянка не надана у власність чи користування.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року в задоволені заяви ОСОБА_5 про перегляд ухвали у зв'язку з нововиявленими обставинами відмовлено.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що обставини, на які посилалася заявник, не є нововиявленими в розумінні статті 361 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення місцевого суду (далі - ЦПК України 2004 року).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наведені заявником обставини не є нововиявленими, оскільки ці обставини були відомі заявнику на час розгляду справи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У лютому 2017 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 січня 2017 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій розглянули заяву без повного з'ясування обставин справи та не взяли до уваги, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності і не була надана сторонам у власність чи користування.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_9 - ОСОБА_10. подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила залишити оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на те, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У липні 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що до нього як спадкоємця частини домоволодіння перейшло право власності і на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 квітня 2018 року справу № 752/10992/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_5 у задоволенні заяви про перегляд ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 21 січня 2015 рокуу зв'язку з нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року підстав для перегляду судового рішення місцевого суду, оскільки зазначена ОСОБА_5 у заяві обставина про те, що вказана в ухвалі суду площа спірної земельної ділянки не відповідає її дійсній площі, була предметом судового розгляду Голосіївського районного суду міста Києва, зокрема в ухвалі про визнання мирової угоди судом зазначено, що загальна площа земельної ділянки та площа земельних ділянок кожного з власників будинку АДРЕСА_2 будуть уточнені за висновком Головного управління Держземагенства у місті Києві при оформлені державних актів на право власності на землю. Тому вказана обставина не є нововиявленою, оскільки була відома заявнику та суду на час розгляду справи.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна земельна ділянка не була надана сторонам у власність чи користування, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» правило статті 1225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Отже, стаття 1225 ЦК України визначає особливості спадкування прав на земельну ділянку. Основним її змістом є те, що спадкування земельних ділянок здійснюється на загальних підставах. Це означає, з однієї сторони, поширення на цей вид майна загальних засад і правил, що регулюють умови і порядок спадкування, а з іншої - відсутність спеціальних дозволів органів державної влади та місцевого самоврядування на одержання земельних ділянок у спадщину.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Оскільки сторони набули право власності на житловий будинок (у відповідних частках), то до них перейшло право користування земельною ділянкою на умовах, встановлених для попередніх землекористувачів.

При цьому, визнаючи мирову угоду, суд вирішив питання не про визнання права власності на спірну земельну ділянку, а про порядок її користування сторонами.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Передбачені законом підстави для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов