Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 404/1828/15-ц

провадження № 61-36191св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Кіровоградська обласна лікарня Департаменту охорони здоров`я Кіровоградської обласної державної адміністрації,

треті особи: ОСОБА_3 , Головне Управління охорони здоров`я Кіровоградської обласної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Кіровоградської обласної лікарні Департаменту охорони здоров`я Кіровоградської обласної державної адміністрації на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 22 грудня 2017 року у складі судді Павелко І. Л. та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Чельник О. І., Авраменко Т. М., Дуковського О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2015 року ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернулися до суду із позовом до Кіровоградської обласної лікарні Департаменту охорони здоров`я Кіровоградської обласної державної адміністрації (далі - Кіровоградська обласна лікарня), треті особи: ОСОБА_3 , Головне Управління охорони здоров`я Кіровоградської обласної державної адміністрації, про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що 21 липня 2010 року в Кіровоградській обласній лікарні померла ОСОБА_4 , яка перебувала на 26 тижні вагітності, внаслідок неналежного виконання лікарем ОСОБА_3 своїх професійних обов`язків. Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 листопада 2014 року лікаря ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 140 КК України.

Посилаючись на викладене, позивачі, з урахуванням уточнених вимог, просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 1 382 400,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої діями її працівників; на користь ОСОБА_1 777 600,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої неповнолітній дитині ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; на користь ОСОБА_2 1 036 800,00 грн у відшкодування моральної шкоди та 37 654,00 грн майнової шкоди.

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 22 грудня 2017 року у позов задоволено частково.Стягнуто з Кіровоградської обласної лікарні на користь ОСОБА_1 350 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 200 000,00 грн моральної шкоди, на користь ОСОБА_2 350 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди та 37 654,00 грн матеріальної шкоди. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження частково, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що враховуючи вимоги розумності, справедливості та виваженості, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про необхідність відшкодування моральної шкоди та погоджується з її розміром.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У червні 2018 року Кіровоградська обласна лікарня подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 грудня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 квітня 2018 року, в якій просить змінити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що позивачі пред`явили вимоги про стягнення з відповідача компенсації за заподіяну їм моральну шкоду, проте не надали жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру. Експерт чітко надає відповіді на запитання поставлені позивачем, і не зважаючи на неповноту дослідження, конкретно визначає розмір компенсації моральної шкоди, що ще раз доводить особисту зацікавленість експерта в позитивних результатах вирішення справи на користь позивачів.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначили, що молода жінка, у наслідок неправильно встановленого лікарем діагнозу та неприйняття заходів оперативного реагування, у зв`язку з відшарування плаценти фактично сплила кров`ю. Отже, родина ОСОБА_1 , яка з нетерпінням очікувала радісну подію народження дитини, отримала втрату близької людини разом із ненародженою дитиною. Кіровоградська обласна лікарня просить суд ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, при цьому, не зазначає який саме розмір буде на думку відповідача достатній для відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю ОСОБА_4

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 21 липня 2010 року в Кіровоградській обласній лікарні м. Кіровограда на 26 тижні вагітності, унаслідок неналежного виконання лікарем ОСОБА_3 своїх професійних обов`язків, померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23 липня 2010 року серії НОМЕР_1 , виданим міським відділом по реєстрації смертей Головного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 1902.

Висновком судово-медичної експертизи від 22 листопада 2010 року № 619 встановлено, що смерть ОСОБА_4 настала від гемологічного шоку внаслідок передчасного відшарування нормально розташованої плаценти при вагітності в строк 26 тижнів.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 листопада 2014 року лікаря Кіровоградської обласної лікарні ОСОБА_3 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 140 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки з позбавленням права займатися лікарською діяльністю строком на два роки. На підставі частини п`ятої статті 74 КК України ОСОБА_3 звільнено від вказаного основного та додаткового покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2015 року вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 листопада 2014 року змінено, включено до резолютивної частини вироку посилання на частину другу статті 55 КК України, у частині призначення ОСОБА_3 додаткового покарання у виді позбавлення права займатись лікарською діяльністю строком на 2 роки, у решті вирок залишено без змін.

Відповідно до висновку експерта від 15 квітня 2016 року № 926/15-23 261,262/16-23 за результатами проведення судово-психологічної експертизи, для ОСОБА_2 смерть дочки ОСОБА_4 є психотравмувальною, їй завдано моральні страждання, можливий розмір компенсації завданої моральної шкоди для ОСОБА_2 становить 324 мінімальних заробітних плат (далі - мзп), розмір якої приймається рівно розміру мзп на Україні, прийнятим на момент винесення судом рішення. Що стосується ОСОБА_1 , то смерть дружини ОСОБА_4 та майбутньої дитини є гостро психотравмуючою для нього та спричиняє глибокий психоемоційний стрес, він потребує допомоги психолога або психотерапевта для реабілітації наслідків пережитого емоційного стресу, можливий розмір компенсації завданої моральної шкоди для ОСОБА_1 становить 432 мзп, розмір якої приймається рівно розміру мзп на Україні, прийнятим на момент винесення судом рішення. Дослідження щодо ОСОБА_1 показали, що смерть матері ОСОБА_4 , стала страшною трагедією для нього, від якої він ще остаточно не отямився, мав дуже тісний зв`язок із матір`ю, потребує допомоги психолога або психотерапевта для реабілітації наслідків пережитого емоційного стресу, можливий розмір компенсації завданої моральної шкоди для ОСОБА_1 становить 243 мзп, розмір якої приймається рівно розміру мзп на Україні, прийнятим на момент винесення судом рішення.

У судовому засіданні суду першої інстанції експерт підтвердив свій висновок.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов`язків. Це є одним з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи-підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов`язково необхідно враховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобов`язаннях і не набуває будь-яких особливостей. До таких обставин частина перша зазначеної норми відносить виконання трудових (службових) обов`язків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обов`язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену цим працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України).

Причинно-наслідковий зв`язок у цьому виді деліктних зобов`язань може мати складний характер, тобто позивач зобов`язаний довести не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов`язків.

Судами правильно встановлено, що правовідносини сторін виникли з підстав відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої позивачам неправомірними діями та бездіяльністю лікаря Кіровоградської обласної лікарні під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, а тому саме юридична особа має відшкодувати завдану позивачам шкоду.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, повно та всебічнодослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, урахував глибину та тривалість моральних страждань позивачів, яких вони зазнали внаслідок смерті ОСОБА_4 , яка є для ОСОБА_1 дружиною та матір`ю їхньої дитини, та донькою ОСОБА_2 ,та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди кожному із позивачів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не взяли до уваги жодних аргументів наданих відповідачем, є безпідставними, оскільки судами при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди надано належну правову оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, враховано характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі у результаті втрати ними ОСОБА_4 як матері, дружини та доньки відповідно.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі, цілком обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивачів, яке полягало у втраті ними члена сім`ї у результаті злочинних дій лікаря, призвело до моральних страждань.

Посилання заявника на те, що висновки судів не мотивовані також є безпідставними, оскільки на всі доводи і аргументи заявника надано відповіді, а незгода з такими мотивами не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Касаційна скарга не містить посилань на помилкову/неправильну оцінку судами доказів, порушення правил щодо належності і допустимості доказів у контексті наведених вище роз`яснень, а тому відсутні підстави вважати, що висновки судів про недоведеність та безпідставність позову є помилковим.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кіровоградської обласної лікарні Департаменту охорони здоров`я Кіровоградської обласної державної адміністраціїзалишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 грудня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик