Справа № 509/1856/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

представників позивача ОСОБА_1 . - ОСОБА_2 та адвоката Бучка О.С.

відповідачки ОСОБА_3 та її представників адвокатів Багно В.С та Маркарова І . Р .

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-тя особа без самоcтійних вимог на предмет спору : Авангардівська селищна рада Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

25 травня 2017 року, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бучко О.С. звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 , мотивуючи це тим, що позивач разом із сім`єю проживає та зареєстрований з 2004 р. по сьогодні у спірному будинку, який був побудований особисто ним та його тіткою ОСОБА_6 на присадибній ділянці розміром 0,12 га, яка була надана в користування родині ОСОБА_6 на підставі розпорядження Овідіопольського райвиконкому № 11 від 09.01.1987 р. на наказу директора радгоспу «Авангард» № 33 від 21.03.1987 р. Також, в позові вказується про те, що на підставі протесту прокурора Овідіопольського району Одеської області № 387 від 07.02.2007 р. рішенням Прилиманської с/р № 216-V від 30.03.2007 р. - було скасовано рішення Прилиманської с/р № 882-IV від 10.03.2006 р. про видачу на ім`я ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, з приводу якого було численна кількість судових позовів та рішень судів всіх інстанцій. Так, представник позивача стверджує, що ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_7 , їхня донька ОСОБА_2 та неповнолітня онука ОСОБА_8 добросовісно володіють, користуються, проживають у спіроному будинку з 2004 р., сплачуючи при цьому всі відповідні комунальні платежі (водо, газо та електропостачання), що підтверджується відповідними квитанціями та договорами та здійснюючі ремонтні роботи у будинку, який на сьогодні на праві власності належить відповідачці ОСОБА_3 , хоча позивач має всі законні права та обґрунтовані підстави для визнання за ним права власності на вказаний будинок.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 повністю підтримали свій позов та просили його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представники в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, детально викладених у письмових поясненнях (запереченнях) на позовну заяву, вважаючи його безпідставним, надуманим та таким, що суперечить конституційним та європейським засадам законного права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок, якого позивач намагається її позбавити, шляхом подачі вказаного позову, в задоволенні якого відповідачка та її представники пролсили суд відмовити.

Ухвалою суду від 19.10.2017 р. провадження по даній справі було зупинено до розгляду апеляційним судом Одеської області (Одеська апеляційним судом) апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського райсуду Одеської області по справі № 509/4012/14 від 09.10.2014 р. за позовом ОСОБА_3 до Прилиманської с /р про визнання права власності на спадкове майно, яким за ОСОБА_3 було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті її сестри ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також після смерті матері ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на спадкове майно у виді вищевказаного спірного житлового будинку що розташований за адресою : АДРЕСА_1 (а.с. 75-76).

Ухвалою суду від 02.05.2019 р., провадження по даній справі будо відновлено з призначенням справи до розгляду, у зв`язку з постановленням ОАС ухвали від 04.10.2018 р., залишеною без змін постановою ВС у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.04.2019 р., якою заяву ОСОБА_3 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника Бучка О.С. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 09.10.2014 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Прилиманської с /р про визнання права власності на спадкове майно - задоволено та апеляційне провадження закрито (а.с. 86, 130-134,155-159).

Також, ухвалою суду від 30.05.2019 р. на підставі ст. 55 ЦПК України, було залучено Авангардівську селищну раду Овідіопольського району Одеської області до участі у справі у якості 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору як правонаступника Прилиманської сільради Овідіопольського району Одеської області у зв`язку з припиненням її як юридичної особи та створенням Авангардівської об`єднаної територіальної громади Овідіопольського району Одеської області (а.с. 91).

Заслухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Загальна декларація прав людини (Генеральна Асамблея ООН 10.12.1948 р.)

Стаття 2. Кожна людина повинна мати всi права i всi свободи, проголошенi цiєю Декларацiєю, незалежно вiд раси, кольору шкiри, статi, мови, релiгiї, полiтичних або iнших переконань, нацiонального чи соцiального походження, майнового, станового або iншого становища.

Крiм того, не повинно проводитися нiякого розрiзнення на основi полiтичного, правового або мiжнародного статусу країни або територiї, до якої людина належить, незалежно вiд того, чи є ця територiя незалежною, пiдопiчною, несамоврядованою або як-небудь iнакше обмеженою у своєму суверенiтетi.

Стаття 28. Кожна людина має право на соцiальний i мiжнародний порядок, при якому права i свободи, викладенi в цiй Декларацiї, можуть бути повнiстю здiйсненi

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, задля того, щоб зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке:

Стаття 1. Зобов`язання поважати права людини. Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 6. Право на справедливий суд :

1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…

Стаття 8. Право на повагу до приватного і сімейного життя :

1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 13. Право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

«Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року - одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Згідно з Конвенцією - поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36).

У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63).

Закон України Про приєднання України до Статуту Ради Європи від 31 жовтня 1995 року (за Висновком № 190 (1995) Парламентської Асамблеї Ради Європи щодо заявки України на вступ до Ради Європи Страсбург, 26 вересня 1995 року).

Підтверджуючи відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів, та враховуючи, що інтереси збереження та подальшого втілення в життя цих ідеалів, а також сприяння економічному та соціальному прогресу потребують більш тісного єднання між усіма європейськими країнами, Верховна Рада України постановляє: Приєднатися від імені України до Статуту Ради Європи.

Основною статутною умовою для вступу країн до Ради Європи (РЄ) є визнання державою-кандидатом принципу верховенства права, її зобов`язання забезпечити права та основні свободи людини всім особам, які знаходяться під її юрисдикцією, та ефективно співпрацювати з іншими державами з метою досягнення цілей РЄ.

Релевантні джерела права й акти їх застосування, рекомендації міжнародних організацій.

Конституція України :

Стаття 1. Україна є правовою державою.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 8. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 9. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним.

Відповідно до положення ст. 47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність.

Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтями 15,16 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статей 2, 318 ЦК України - річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб`єктів публічного права.

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3 ЦК України - ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Згідно зі ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Відповідно до п.п. 1,2,3,5,9-14,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є - наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Отже - встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК України, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими - захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто, особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб.

Цей строк, відповідно до ст. 344 ЦК України, для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років, і за загальним правилом право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у частинах 1, 3 ст. 344 ЦК України.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Правова позиція ВСУ висловлена у Постанові від 16.11.2016 р. по справі № 6-709цс16 наголошує, що частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383,391,405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі - ЦК).

Відповідно до ст. 13 ЦК України - при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК країни.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

На думку суду, через категорії «межі здійснення суб`єктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення суб`єктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Стаття 386 ЦК України встановлює, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Суд встановив, що наказом № 33-к від 21.03.1987 року по радгоспу «Авангард» сім`ї рідної сестри відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була виділена земельна ділянка площею 0,12 га, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

При чому, суд звертає увагу на той факт, що позивач ОСОБА_1 будь-якого відношення до родини ОСОБА_6 немає, адже ніколи не проживав з нею однією сім`єю, а також представник позивача не надав суду будь-яких допустимих та належних документальних доказів, передбачених ст.ст. 76-81 УПК України того, що він нібито будував спірний будинок разом із ОСОБА_6 , які він стверджує у позові, беручи до уваги, що Акт обстеження житлових умов ОСОБА_1 від 20.05.2005 р., складений депутатами Прилиманської с/р - є неналежним доказом по справі в розмунні вказаних вище статей ЦПК України (а.с. 12-13).

За час життя ОСОБА_6 побудувала на вказаній земельній ділянці житловий будинок з господарськими спорудами. Вказані земельна ділянка та житловий будинок згідно господарських книг були закріплені за сестрою відповідачки - ОСОБА_6 , і яка за життя склала заповіт, згідно до якого заповіла ОСОБА_3 спірний будинок. Окрім відповідачки, спадкоємцем після смерті сестри була також їхня спільна мати ОСОБА_9 , як особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині.

Після смерті сестри, відповідачка разом із матір`ю прийняли спадщину після смерті спадкодавця, шляхом звернення до нотаріуса із відповідними заявами, чому була надана оцінка в рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.08.2005 року, яким було визначено ОСОБА_9 (матері відповідачки) додатковий строк до 05 грудня 2005 року для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті її дочки ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 102-103).

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06.02.2006 року вищезазначене рішення було скасовано, позов ОСОБА_9 задоволений частково: було визначено ОСОБА_10 додатковий строк до 06 травня 2006 року для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У визначенні ОСОБА_10 додаткового строку для прийняття у порядку спадкування за законом житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, земельну ділянку, розташованих в АДРЕСА_1 (в заповіті від 19.11.2004 року - 93) було відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_3 , ОСОБА_10 про визнання заповіту від 19.11.2004 р. (реєстр. № 1150) недійсним - відмовлено (а.с. 104-107).

Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Харківської області з касаційного розгляду цивільних справ від 09.11.2007 року - рішення апеляційного суду Одеської області від 06.02.2006 року було скасовано, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.08.2005 року - залишено в силі (а.с. 108-110).

З пояснень відповідачки та її представника вбачається, що звернувшись до нотаріуса, відповідачці з матір`ю стало відомо про те, що за життя, ОСОБА_6 не встигла оформити та зареєструвати своє право власності на спірне домоволодіння у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим, відповідачка звернулася до Прилиманської сільської ради з проханням про прийняття спірного будинку в експлуатацію, де їй стало відомо про те, що ОСОБА_1 , який тимчасово проживав у спірному будинку та, не маючи будь-яких законних підстав, вже звернувся до Прилиманської сільської ради із заявою про визнання за ним права власності на спірне домоволодіння, та Прилиманською сільською радою було прийнято рішення про видачу на ім`я ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння та доручено Овідіопольському РБТІ оформити свідоцтво про право власності ОСОБА_1 (а.с. 14-16)

Не погоджуючись з вказаними рішеннями органу місцевого самоврядування та виданим свідоцтвом про право власності на ім`я ОСОБА_1 відповідачка з матір`ю вимушені були звернутися до суду за захистом наших порушених прав.

Справа переглядалася декілька разів судами різних інстанцій.

Так, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.10.2009 р. (справа №2-22/2009 р.) позов ОСОБА_3 та ОСОБА_9 до Прилиманської сільської ради Овідіопольського району, ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , КП «Овідіопольське РБТІ» про визнання рішень сесій Прилиманської сільської Ради нечинними, свідоцтва про права власності та договору купівлі - продажу недійсним, та визнання права власності на спадкове майно були - задоволенні (а.с. 111-112).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.12.2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.10.2009 р. в частині встановлення факту належності домобудівлі ОСОБА_6 , визнання домобудівлі спадковим майном, визнання за ОСОБА_9 права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом і визнання за ОСОБА_3 права власності на частину будинку в порядку спадкування за заповітом, визнання нікчемним договору купівлі-продажу будинку від 07.06.2006 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 - скасовано та відмовлено ОСОБА_3 , ОСОБА_9 в позові до Прилиманської с/р, ОСОБА_1 , ОСОБА_12 про встановлення факту належності домобудівлі ОСОБА_6 , визнання домобудівлі спадковим майном, визнання за ОСОБА_9 права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом і визнання за ОСОБА_3 права власності на частину будинку в порядку спадкування за заповітом, визнання нікчемним договору купівлі-продажу будинку від 07.06.2006 р. між Іліняком та Лісецьким (а.с. 113-117).

Однак, ухвалою ВССУ від 20.07.2011 р. касаційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 10.2009 р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16.12.2010 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 118-121).

Сторонами не заперечувалось, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла. За життя вона склала заповіт, відповідно до якого відповідачка ОСОБА_3 - є єдиним її спадкоємцем, і яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після її смерті, шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою.

Так, вже при новому розгляді справи, рішенням Овідіопольского районного суду Одеської області від 22.05.2013 року (справа № 2-1878/11) позовні вимоги ОСОБА_3 до Прилиманської сільської ради Овідіопольского району Одеської області, Виконкому Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_12 були задоволені ; було визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05.04.2006 року, оформлене Прилиманською сільською радою на ім`я ОСОБА_1 на житловий будинок та господарські будівлі та споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 07.06.2006 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , посвідчений нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 402, також було задоволено зустрічний позов ОСОБА_12 та ОСОБА_1 до Прилиманської сільської ради, ОСОБА_3 , КП «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» про скасування рішення Прилиманської сільської ради № 216-V від 30.03.2007 року та визнано незаконним та скасовано рішення Прилиманської сільської ради № 216-V від 30.03.2007 року «Про скасування рішення ХХІ сесії ІV скликання № 882-ІУ від 10.03.2007 р. «Про видачу свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 » (а.с. 122-124).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.12.2013 року була відхилена апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_12 ; задоволена апеляційна скарга ОСОБА_3 , рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.05.2013 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_12 та ОСОБА_1 до Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, КП «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» та ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Прилиманської сільської ради № 216-V від 30.03.2007 року «Про скасування рішення XXI сесії IV скликання № 882 - IV від 10.03.2006 року «Про видачу свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 » було скасовано, в цій частині було постановлено нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_12 та ОСОБА_1 до Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, КП «Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації» та ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Прилиманської сільської ради № 216-V від 30.03.2007 року «Про скасування рішення XXI сесії IV скликання № 882 - IV від 10.03.2006 року «Про видачу свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 »» було відмовлено, в іншій частині рішення було залишено без змін (а.с. 125-128).

Таким чином, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.05.2013 року (справа № 2-1878/11), змінене рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.12.2013 року - набрало законної сили, і є являється обов`язковим для виконання.

При цьому вказаними судовими рішеннями було встановлено, що ОСОБА_3 та її матір ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 - є єдиними спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позивач ОСОБА_1 жодним чином до кола спадкоємців ні за заповітом, ні за законом - ніколи не входив та не входить, а тому не має права на визнання за ним права власності на спірний будинок.

Також, судами було встановлено, що ОСОБА_6 було законно побудовано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на виділеній їй у користування земельній ділянці.

Отже, вказаними судовими рішеннями було захищено порушене право спадкоємця ОСОБА_3 , на спірний житловий будинок, яке у зв`язку зі смертю останні не встигли належним чином оформити та зареєструвати.

Як згадувалось раніше, відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно вимог ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом, право власності на новостворене майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Після захисту і відновлення порушених прав спадкоємця ОСОБА_3 на спірне майно та винесення вищевказаних судових рішень, вона вимушена була повторно звертатися з проханням про прийняття спірного будинку в експлуатацію, після чого, 19.05.2014 року Інспекцією ДАБК Одеської області мені було видано Декларацію № ОД 66 про готовність об`єкта до експлуатації: Реконструкція житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , 1110.3, II категорія складності (а.с. 17-24).

У вказаній Декларації зазначено: вважати закінчений будівництвом об`єкт готовим до експлуатації: житлової будівлі, літ. «А», площею 81, 9 кв.м; літньої кухні - літ. «Б», площею 25 кв.м.; сараю - літ. «В», площею 18, 7 кв.м.; вбиральні - літ. «Г», площею 2,9 кв.м. Загальна площа 81,9 кв.м., житлова площа 41,6 кв.м.

У зв`язку зі смертю, ОСОБА_6 не встигла здати до експлуатації побудований нею будинок та належним чином зареєструвати своє право власності на нього. У зв`язку з чим ОСОБА_3 вкотре вимушена була звернутися до суду за захистом моїх прав і 05.09.2014 року вона звернулася до суду із позовом до Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 9 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 був задоволений та визнано за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після сметрі її сестри ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також після смерті її матері ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на спадкове майно у виді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 129).

Вказане рішення суду вступило в законну силу.

Право власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок у встановленому порядку зареєстровано в органах державної реєстрації : Номер запису про право власності : 7526264 від 25.10.2014 р. (а.с. 25-26).

Вказане судове рішення було оскаржене представником ОСОБА_1 адвокатом Бучко О.С.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.10.2018 року було закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Бучка О.С. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.10.2014 року по цивільній справі за моїм позовом до Прилиманської сільської ради Одеської області про визнання права власності (а.с. 130-134).

Судом апеляційної інстанції достовірно та обґрунтовано було встановлено, що право ОСОБА_3 на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , фактично обумовлено спадкуванням; перешкоди у нотаріальному оформленні спадкових прав через не проведення реєстрації прав на нерухоме майно за життя померлої - не позбавляє спадкоємців померлої ( ОСОБА_3 ) захисту прав на майно в судовому порядку. Спадкоємцями майна померлої ОСОБА_6 була мати ОСОБА_9 за законом та сестра ОСОБА_3 за заповітом. Спадкоємцем майна померлої ОСОБА_9 є дочка ОСОБА_3 за заповітом.

При чому, ОСОБА_1 - не входить ні до кола спадкоємців майна померлої ОСОБА_6 , ні до кола спадкоємців майна померлої ОСОБА_9

Сам по собі факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та інших осіб (його родини) в житловому будинку за вищевказаною адресою не надає йому передбаченого частиною 1 статті 352 ЦПК України процесуального права апеляційного оскарження судового рішення у справі №509/4012/14-ц, оскільки рішення прийнято у правовідносинах спадкування, де ОСОБА_1 не є спадкоємцем, чиї права порушені, невизнані тощо.

Вказана ухвала суду апеляційної інстанції залишена без змін постановою ВС у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.04.2019 р. (а.с. 155-159).

Крім того, особливу увагу суд апеляційної інстанції звернув на відсутність у ОСОБА_1 будь-яких прав на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно і на оскарження рішення суду першої інстанції.

Вищевказане було неодноразово підтверджено вищевказаними рішеннями судів трьох інстанцій, зокрема були припинені хибні і безрезультатні спроби за допомогою судових рішень позивача ОСОБА_1 і незаконний спосіб штучно позбутися спірного майна, шляхом укладення нікчемного штучного правочину купівлі-продажу від 07.06.2006 р. (реєстр. № 402), за яким він нібито продав ОСОБА_12 , спірний будинок, і який начебто вважався би добросовісним набувачем будинку.

Вищевказаними судовими рішеннями було встановлено, що спірний житловий будинок було побудовано ОСОБА_6 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виділеній їй у користування земельній ділянці. Вказаний житловий будинок за її життя був закріплений за нею відповідно до господарських книг, оцінка чому була надана в численних судових рішеннях, наведених вище. У зв`язку зі смертю, ОСОБА_6 не встигла оформити належним чином своє право на вказане майно, однак це не позбавляє спадкоємців можливості у встановленому законом порядку прийняти спадщину та оформити його.

Єдиними спадкоємцями ОСОБА_6 є ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд встановив, що ОСОБА_1 до кола спадкоємців ОСОБА_6 не входив та спадщину після її смерті вказаних осіб не приймав, що свідчить про відсутність у нього будь-яких прав на спірне майно.

У зв`язку з викладеним, суд вважає, що на сьогоднішній день ОСОБА_1 - незаконно проживає у спірному житловому будинку, що не дає йому будь-яких підстав щодо визнання за ним права власності, в тому числі за набувальною давністю на спірний житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який був введений до експлуатації Декларацією № ОД 66 про готовність об`єкта до експлуатації Інспекції ДАБК Одеської області від 19.05.2014 року.

У зв`язку з викладеним вище, суд дійшов висновку, що сам по собі факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та інших осіб (його родини) в житловому будинку за вищевказаною адресою, а також сплата ним комунальних послуг (газо, водо та електропостачання) - не надає йому права власності за набувальною давністю, адже з огляду на дану норму закону для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України - необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо), володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених Законом строків. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Право приватної власності ОСОБА_3 на вказаний будинок визнаний рішенням суду від 9 жовтня 2014 року і є чинним на сьогодні і ніким не скасоване.

Вказані обставини свідчать про те, що спірний об`єкт набув статусу житлового будинку, лише 19.05.2014 року, а до цього часу до вказаної категорії нерухомого майна не відносився.

Вказані обставини спростовують доводи позивача, що, нібито, він користувався житловим будинком за вищевказаною адресою понад десять років.

Спірний будинок належить на праві власності на законних підставах ОСОБА_3 , і суд в даному випадку становиться на захист її права власності від протиправних дій ОСОБА_1 , який намагається у штучний спосіб позбавити ОСОБА_3 її законного права власності, що обумовлено на думку суду саме захистом її законного права власника в порядку, закріпленого наведеними вище ст.ст. 317,319,321,328,383,386,391 ЦК України, Загальною декларацією прав людини (Генеральна Асамблея ООН 10.12.1948 р.), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, зокрема ст. 13 щодо Права на ефективний засіб юридичного захисту та ст. 1 Першого протоколу до конвенції, відповідно до якої - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права і відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права, численними рішеннями Європейського Суду з прав людини щодо захисту права власності, ст. 41 Конституції України, Постановою Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

За набувальною давністю (ст. 344 ЦК України) - може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні подібних спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Крім того, позивач, як потенційний володілець майна - повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримає це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може набуватись право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

ОСОБА_1 знав про дійсного власника будинку - ОСОБА_3 , яка ніколи не відмовлялась від свого законного права власності на спірний будинок, отримавши його у спадщину після смерті сестри та матері, і до вказаних правовідносин ОСОБА_1 ніякого відношення не мав, про що висловилась колегія суддів апеляційного суду Одеської області в ухвалі від 04.10.2018 р.

В даному випадку, судом було встановлено, до ОСОБА_1 достовірно знав, що спірний будинок ним не будувався, йому ніколи не належав, а дійсним власником (спадкоємцем) спірного будинку є відповідачка ОСОБА_3 , з якою він та його родина судиться за спірний будинок починаючи з 2005 року.

На думку суду, зазначені вище обставини свідчать про незаконність, безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,89,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 316,317,319,328,331,344 ЦК України, Постановою Пленуму ВССУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод», рішеннями ЄСПЛ, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-тя особа без самоcтійних вимог на предмет спору : Авангардівська селищна рада Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 25.09.2019 р.

Суддя Гандзій Д.М.