П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року м. Київ

Справа № 22-3905 Головуючий у1-й інстанції - Арапіна Н. Є.

Унікальний №755/6058/17 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

НевідомоїТ. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку

та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Комунального концерну "Центр комунального сервісу", третя особа - Дніпровське управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, виселення,-

у с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 пред'явила в суд позов до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку (т.1, а.с.3-4).

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача, ОСОБА_6, після смерті якого залишилася спадщина, що складається, зокрема, з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позивач, як єдиний спадкоємець звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, однак ніколи там не проживала, в спірній квартирі відсутнє майно, що належить відповідачу. Крім того, відповідач не бере участі у витратах, пов'язаних з утриманням квартири та з оплатою комунальних послуг. Після смерті батька відповідач перестала бути членом сім'ї власника. У зв'язку з наведеним позивач просить визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 пред'явила в суд зустрічний позов до ОСОБА_4, Комунального концерну "Центр комунального сервісу" за участю третьої особи Дніпровського управління поліції ГУ НП в м. Києві про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, виселення.

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_5 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6, який був власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. У зазначеній квартирі відповідач та ОСОБА_6 були зареєстровані та проживали разом однією сім'єю понад п'ять років. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. Позивач не є власником спірної квартири, оскільки не отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно, однак чинить відповідачу перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме змінила замки та вселила у спірну квартиру квартирантів. У зв'язку з чим просить усунути ОСОБА_5 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1, та шляхом виселення квартирантів.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року первісні позовні вимоги залишені без задоволення за недоведеністю.

Зустрічні позовні вимоги суд задовольнив частково. Суд усунув ОСОБА_5 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 в частині виселення наймачів (квартирантів) з квартири АДРЕСА_1 районний суд відмовив за недоведеністю.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог та в частині задоволених зустрічних вимог, ОСОБА_4 через свого представника, адвоката ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду в означеній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 в задоволенні зустрічних позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1, первісні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, в частині відмови у виселенні квартирантів з квартири АДРЕСА_1 рішення суду залишити без змін (т.2, а.с.7-10).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 заперечувала проти її задоволення та вказала, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, з урахуванням усіх обставин справи, повним та всебічним дослідженням доказів. Відзив аргументований тим, що ОСОБА_4 на час розгляду справи районним судом не отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1, відтак у неї відсутні правові підстави пред'являти позов щодо указаного майна.

З огляду на викладене, ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи у визначений судом строк не подали.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників справи: ОСОБА_4, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити; ОСОБА_5 та її представника, адвоката ОСОБА_7, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічних позовних вимог районним судом встановлені наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, ОСОБА_4, після смерті якого залишилася спадщина, що складається, зокрема, з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_4, як єдиний спадкоємець звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6

Згідно з актом від 21 червня 2017 року ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, однак фактично не проживає з 2012 року.

ОСОБА_5 зареєстрована у спірній квартирі, як член сім"ї. З січня 2009 року по березень 2011 року вона проживала разом з власником спірної квартири ОСОБА_6 у вказаній квартирі, після чого вони переїхали жити на АДРЕСА_4 та проживала до дня смерті чоловіка.

Право володіння та користування спадковим майном виникло у позивача з часу відкриття спадщини - з ІНФОРМАЦІЯ_1 року, однак на день розгляду справи позивачем не отримано свідоцтво про право власності на спадкове майно.

На підтвердження зустрічних позовних вимог відповідачем надано довідку Комунального концерну "Центр комунального сервісу" від 12 червня 2017 року про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2, лист Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції від 20 червня 2017 року про неможливість ОСОБА_5 в присутності працівників поліції, потрапити до квартири, витяг з кримінального провадження № 0013919 про надходження 07 вересня 2017 року заяви ОСОБА_5 про перешкоди у користування житловим приміщенням, які чинить донька власника квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_4, заяву від 18 грудня 2017 року, адресовану позивачу з вимогами про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом передачі ключів від спірної квартири.

За встановлених обставин, виходячи з недоведеності первісних позовних вимог, а саме недоведеності факту порушення права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_3, районний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги та усуваючи ОСОБА_5 перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 має право користування указаною квартирою, а позивач ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у реалізації свого права користування.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що указані висновки районного суду не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Судом порушені встановлені ст.89 ЦПК України правила оцінки доказів та невірно застосовано до спірних правовідносин положення ЦК України, що регулюють право на спадщину.

При вирішенні справи районний суд не звернув увагу на те, що ст. 1299 ЦК України, роз'ясненнями щодо застосування якої він керувався при вирішенні справи, виключена згідно із Законом України від 04.07.2013 р. N 402-VII. У даному випадку спадщина відкрилась у березні 2017 року тому положення ст. 1299 ЦК не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

З наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що ОСОБА_4 є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті власника спірного житлового приміщення ОСОБА_6 (батька позивача). ОСОБА_4 у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька (т.1, а.с.16).

За правилом ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 з часу відкриття спадщини належать майнові права на спірну квартиру і вона має право вимагати усунення перешкод з боку інших осіб у здійсненні цих прав.

Тому висновок районного суду щодо недоведеності порушення права ОСОБА_4 на володіння, користування та розпорядження спірною квартирою є помилковим.

Крім того, в ході оцінки наданих сторонами доказів районний суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_5 не оспорила факт своєї відсутності у спірному житловому приміщенні з 2011 року і до смерті спадкодавця. Вона підтвердила, що проживала з ним у іншому житловому приміщенні по АДРЕСА_4.

Усі звернення ОСОБА_5 з приводу наявності перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням відбулися починаючи з червня 2017 року, тобто після пред'явлення до неї у квітні 2017 року позову про визнання такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Тому висновок районного суду про наявність для ОСОБА_5 перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням також є помилковим, він суперечить фактичним обставинам справи, суті позовних вимог та не відповідає положенням ст. ст. 405, 406 ЦК України, якими урегульовані відносини житлового сервітуту.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором (ст.5, п.5.ч.3 ст. 175 ЦПК). Відтак при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини.

У даному випадку ОСОБА_4 пред'явила позов про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, з тих підстав, що відповідач, по-перше, останні три-чотири роки не проживала у спірній квартирі, а була лише формально зареєстрована за цією адресою за згодою попереднього власника; по-друге, у зв'язку зі смертю попереднього власника (батька позивача) ОСОБА_5 перестала фактично, номінально і навіть формально бути членом сім'ї власника спірної квартири (т.1, а.с.3-4).

Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом закріплене у ст. 405 ЦК України. Відповідно до положень указаної норми члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Законом, на який зроблено посилання в ч.1 ст.405 ЦК, не може бути Житловий кодекс. Застосування положень Житлового кодексу до цих відносин не виключається. Але переважно перед нормами Житлового кодексу підлягають застосуванню норми, сформульовані в главі 32 Цивільного кодексу. Це обумовлене тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалася. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст.3 ЖК, до правовідносин з приводу сервітуту вони можуть застосовуватися лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім'ї власника помешкання на користування ним чинним є правило ч.1 ст.405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які вправі займати члени сім'ї. Положення частини другої ст.156 ЖК, згідно якого члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, не підлягає застосуванню.

Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що тягне втрату членом сім'ї права користування помешканням. Застосування в цьому випадку строку, встановленого ст.71 ЖК, є неправильним.

За правилом п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Відповідно до положень п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Житлове законодавство не передбачає збереження за членами сім'ї права житлового сервітуту у випадку зміни власника житлового будинку (квартири). Житловий сервітут має особистий характер. В силу сервітуту право користування житлом надається членам сім'ї власника житла, які проживають разом з ним.

Отже з припиненням права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру унаслідок його смерті, житловий сервітут члена його сім'ї - ОСОБА_5, також припинився в силу п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України, оскільки обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту (проживання разом із власником у якості члена сім'ї - ч.1 ст. 405 ЦК), припинилася зі смертю власника та переходом права на квартиру до спадкоємця, який прийняв спадщину.

Тому ОСОБА_5 втратила право користування спірною квартирою, тому що, по-перше, з 2013 року (час реєстрації у спірному приміщенні) і до смерті попереднього власника була відсутня у спірній квартирі понад один рік з власних міркувань, оскільки за згодою власника займала інше житлове приміщення; по-друге, унаслідок смерті власника має припиненою обставину, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Оскільки ОСОБА_5 втратила право користування спірною квартирою, правові підстави для задоволення її зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у користуванні цим житловим приміщенням шляхом вселення та виселення третіх осіб, відсутні.

За правилами ч.1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення первісного позову шляхом визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, та відмову у задоволенні її зустрічного позову.

Оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є самостійною підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку, правові підстави для задоволення первісного позову в частині зняття ОСОБА_5 з реєстрації за адресою спірної квартири відсутні.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Комунального концерну "Центр комунального сервісу", третя особа - Дніпровське управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2019 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома