Справа № 405/8797/18
Номер провадження 2-о/404/53/19
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року Кіровський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючого судді - Іванової Н.Ю.

при секретарі - Гуйван О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення, суд, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, просила встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час виконання обов`язків військової служби 29 липня 2014 року поблизу с. Латишеве, Шахтарського району, Донецької області, України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В обґрунтування поданої заяви вказано, що заявник ОСОБА_1 є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила Права». З метою захисту своїх прав звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Коскуль, Кустанайського району, Кустанайської області, Казахстан. Зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Її син ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Ємилівка, Голованівського району, Кіровоградської області.

На військову службу ОСОБА_2 був призваний Гайворонським РВК Кіровоградської області 14 листопада 2006 року.

З 01 січня 2008 року по 31 грудня 2012 року останній проходив службу у високомобільних десантних військах.

У червні 2010 року її син, ОСОБА_2 , підписав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років.

У відповідності до Закону України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу президента України «Про часткову мобілізацію», розпоряджень ГШ від 19 березня 2014 року №322(1)024, від 22 березня 2014 року №322(1)538 8 док та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 11 травня 2014 року 3260 військова частина НОМЕР_1 , у складі якої ОСОБА_2 проходив військову службу, перейшла на умовне найменування «військова частина польова пошта НОМЕР_2 ».

Останнє звання ОСОБА_2 на військовій службі старшина, остання посада головний сержант 1 роти спеціального призначення 1 загону спеціального призначення.

З 31 травня 2014 року ОСОБА_2 знаходився в службовому відрядженні у складі військової частини польова пошта НОМЕР_2 та приймав участь в захисті незалежності та суверенітету України на території Донецької та Луганської області.

Як загальновідомо, у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.

Згідно з постановою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337- VІІІ, зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації, всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації, порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Українською і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також положення Будапештського меморандуму, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела так званий референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати цього «референдуму» не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України».

17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цього проголосила Крим незалежною державою.

18 березня 2014 року самоназвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів». Законодавчим органом Російської Федерації 21 березня 2014 року прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Росийскую Федерацию Крым и образований в составе Российской Федерации новых субьектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Верховною Радою України з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах окупації прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VІІ. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Також визначено дату початку тимчасової окупації 20 лютого 2014 року.

З метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прийнято Закон України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року №1644-VІІ, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації.

На виконання зазначеного Закону України «Про санкції» Кабінетом Міністрів України видано розпорядження від 11 вересня 2014 року №829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів» саме у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної Республіки» (27 квітня 2014 року).

Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України Про заяву Верховної ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-VІІ.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки». Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою.

23 серпня 2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ої окремої мотострілецької бригади. 76-ї та 98-ї дивізій повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».

Отже, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою.

Протягом 2014 -2015 років в Україні було проведено шість хвиль мобілізації, за час яких призвано приблизно 65 тис. осіб.

ОСОБА_2 на військову службу був призваний Гайворонським РВК Кіровоградської області 14 листопада 2006 року. З 01 січня 2008 року по 31 грудня 2012 року останній проходив службу у високо мобільних десантних військах. У червні 2010 року ОСОБА_2 підписав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років. Останнє звання ОСОБА_2 на військовій службі старшина, остання посада головний сержант 1 роти спеціального призначення 1 загону спеціального призначення. В період з 31 травня 2014 року по 29 липня 2014 року ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.

28 липня 2014 року розвідгрупа з 19 військовослужбовців 3-го полку виїхала в район міста Сніжне, Донецької Області на спецзавдання. Успішно провівши операцію з порятунку одного пілота збитого штурмовика, останні заночували на території закинутої ферми поблизу села Латишеве, Шахтарського району, Донецької Області. 29 липня 2014 року ферма була оточена збройними формуваннями окупаційної адміністрації РФ, які приїхали на бронетехніці. В нерівному бою під час прориву загинули 10 спецпризначенців, серед яких знаходився ОСОБА_2 . У бою він зазнав смертельного поранення від вибуху артилерійського снаряду. 07 серпня 2014 року його було поховано на Рівнянському кладовищі м. Кропивницького на ОСОБА_3 .

Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть №751 від 06 серпня 2014 року, свідоцтвом про смерть від 07 серпня 2014 року серії НОМЕР_3 , причиною смерті старшини ОСОБА_2 стали гостра кровотеча, проникаюче вогнепальне пошкодження грудної клітини з ушкодженням серця, ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї.

Згідно із витягом із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07 серпня 2014 року №185, старшину ОСОБА_2 головного сержанта 1 роти спецпризначення 1 загону спеціального призначення, який загинув 29 липня 2014 року в результаті ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї, було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 03 вересня 2014 року № 2513, гостра кровотеча, проникаюче вогнепальне пошкодження грудної клітини з ушкодженням серця старшини ОСОБА_2 послужили причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 . Крім того, даний витяг із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії встановлює, що таке поранення і вищевказана причина смерті пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.

За особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі старшина ОСОБА_2 був нагороджений орденом «За мужність ІІІ ступеня».

Вважає, що встановлення факту загибелі ОСОБА_2 внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 грудня 2018 року для розгляду даної справи визначено суддю Ленінського районного суду м. Кіровограда Іванову Л.А. /а.с.86/.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Кіровограда Іванової Л.А. від 03 січня 2019 року дану цивільну справу передано на розгляд Кіровському районного суду м. Кіровограда /а.с.87-89/.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 лютого 2019 року для розгляду даної справи визначено суддю Іванову Н.Ю. /а.с.93/.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Іванової Н.Ю. від 15 березня 2019 року матеріали справи прийнято до провадження, відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження в судовому засіданні /а.с.96/.

В судове засідання заявник та її представник не з`явились, повідомлялись належним чином. 28 серпня 2019 року на електронну адресу суду від представника заявника ОСОБА_4 адвоката Макаревич К.В. надійшла заява про розгляд справи без участі сторони заявника.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином.

23 квітня 2019 року від представника Міністерства соціальної політики України до суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності /а.с.106-107/.

Представник заінтересованої особи посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 виданим 25 червня 1988 року Ємилівською с/Радою, Голованівського району, Кіровоградської області /а.с.23/.

На військову службу ОСОБА_2 був призваний Гайворонським РВК Кіровоградської області 14 листопада 2006 року.

З 01 січня 2008 року по 31 грудня 2012 року ОСОБА_2 проходив службу у високомобільних десантних військах.

У червні 2010 року ОСОБА_2 , підписав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років /а.с.28-29/.

У відповідності до Закону України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу президента України «Про часткову мобілізацію», розпоряджень ГШ від 19 березня 2014 року №322(1)024, від 22 березня 2014 року №322(1)538 8 док та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 11 травня 2014 року 3260 військова частина НОМЕР_1 , у складі якої ОСОБА_2 проходив військову службу, перейшла на умовне найменування «військова частина польова пошта НОМЕР_2 ».

Останнє звання ОСОБА_2 на військовій службі старшина, остання посада головний сержант 1 роти спеціального призначення 1 загону спеціального призначення.

З 31 травня 2014 року по 29 липня 2014 року ОСОБА_2 знаходився в службовому відрядженні та приймав участь в АТО на сході країни. Вказане підтверджується повідомленням від 12 серпня 2014 року виданим ТВО командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 /а.с.30/.

Згідно свідоцтва про смерть від 07 серпня 2014 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце смерті України, Донецька область, село Латишеве /а.с. 64/.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №751 від 06 серпня 2014 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , смерть настала в результаті ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї /а.с. 63/.

Згідно з Витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 2513 від 03 вересня 2014 року смерть старшини ОСОБА_2 , 1988 р.н. настала через: гостру кровотечу, проникаюче вогнепальне пошкодження грудної клітки з ушкодженням серця і підтверджена свідоцтвом про смерть поранення та причина смерті, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби /а.с.65/.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 07 серпня 2014 року №185, старшину ОСОБА_2 , головного сержанта 1 роти спеціального призначення 1 загону спеціального призначення, який загинув 29 липня 2014 року в результаті ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби /а.с.24/.

ОСОБА_2 посмертно нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня /а.с.66-69/.

Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно із ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ч.1-2 ст.124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

В Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України.

Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч.2 ст.64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

За змістом статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави.

Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку передбаченому законом.

Норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання. Справи про встановлення фактів розглядаються судом, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Суд зазначає, що законодавством не встановлено іншого порядку, а ніж судовий для встановлення факту про який просить заявниця.

Судом встановлено, що син заявниці ОСОБА_2 , будучи старшиною, головним сержантом 1 роти спеціального призначення 1 загону спеціального призначення, загинув 29 липня 2014 року при виконанні обов`язку військової служби, в зоні АТО, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, місце смерті с. Латишеве, Донецької області Україна.

Загальновідомим є факт, що стосовно України Російською Федерацією вчиняється збройна агресія це підтверджується численними статтями та документами, які містяться в матеріалах справи.

В свою чергу, вказаний факт визнається і державними органами в своїх нормативно-правових актах, а саме: Кабінетом Міністрів України в постанові від 20 серпня 2014 року №413, постанові від 16 травня 2018 року №368 та ін.; Верховною Радою України в Законі України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та ін.; Верховним Судом у постановах винесених за результатами розгляду справ № 363/2981/16-ц, № 428/12368/16-ц.

Отже, суд вважає встановленим факт, що смерть сина заявниці, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 при виконанні обов`язку військової служби в зоні АТО, сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Заявниця довела, що для встановлення цього юридично значимого для неї факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вона, через дії Російської Федерації, вимушено бере участь.

Враховуючи викладене, а також те, що встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_2 при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 258, 259, 263-265, 268, 273, 315, 319 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 29 липня 2014 року в районі с. Латишеве, Шахтарського району, Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 02.09.2019 року.

Суддя Кіровського Н. Ю. Іванова

районного суду

м.Кіровограда