Провадження № 2/582/4/19
Справа № 582/515/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2019 р.

Недригайлівський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді - Жмурченка В.Д.,

за участю секретаря - Коваль В.В.,

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Прокопенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Недригайлів за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду в інтересах позивача ОСОБА_1 із указаним позовом, та просив поновити її на роботі в Публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПриватБанк». Також просив стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.07.2014 по 22.02.2018, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.02.2018 по день ухвалення рішення судом та стягнути моральну шкоду в сумі 100000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що раніше позивач проживала у місті Горлівка, Донецької області і працювала на посаді старшого спеціаліста з обслуговування клієнтів /старшого менеджера відділення "Горлівська філія" Донецького регіонального управління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

27.07.2014 коли позивач вийшла на своє місце роботи, відділення не працювало. У подальшому, у зв'язку з окупацією міста Горлівка Донецької області террористами, вона була вимушена залишити своє місце проживання і виїхати з окупованої території у село Вільшана, Недригайлівського району Сумської області.

Наказом відповідача від 21.02.2018 року позивача було звільнено з роботи за п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. При цьому, банк не відшкодував їй середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того, як зазначав представник позивача, позивач неодноразово зверталася до відповідача з письмовими заявами про її працевлаштування у відділеннях банку в Сумській області, на що їй було запропоновано їхати працювати в інші міста на умовах двохгодинного робочого часу, а наказом від 21.02.2018 її було звільнено з роботи на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, який вона вважає незаконним.

Посилаючись на те, що незаконними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка виявилась у моральних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з порушенням трудових прав та залишенням її без роботи та без засобів існування, що вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, представник позивача також просить суд стягнути на користь позивача з відповідача моральну шкоду, розмір якої позивач оцінює у 100000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав наведених у позові.

Представник відповідача Прокопенко Н.В. позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, просить відмовити їй у позові з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 раніше проживала у місті Горлівка, Донецької області, працюючи з 2006 року на посаді старшого спеціаліста з обслуговування клієнтів /старшого менеджера відділення "Горлівська філія" Донецького регіонального управління ПАТ КБ ПРИВАТБАНК".

З 27 липня 2014 року до роботи у Горлівському відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» вона не приступила, оскільки відділення не працювало внаслідок призупинення здійснення всіх видів фінансових операцій на підставі постанови Національного банку України № 466 від 06 серпня 2014 року, з метою забезпечення безпеки працівників через проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Наказом відповідача від 21 лютого 2018 року за № Э.МЯ-УВ-2018-6619920-п ОСОБА_1 було звільнено з роботи з займаної посади на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Вказано останній робочий день позивача - 22 лютого 2018 року.

Як зазначено в наказі, підставою для зміни істотних умов праці позивача слугувало призупинення банком здійснення усіх видів фінансових операцій в населених пунктах на території Донецької та Луганської областей, де проводиться антитерористична операція, тобто, які не контролюються українською владою, про що йдеться у постанові НБУ № 466 від 06 серпня 2014 року, з метою запобігання загрози життю і здоров'ю працівників та клієнтів банку.

Розпорядженням № Э.28.0.0.0/1-6942146 від 12.08.2016 ОСОБА_1 було надано на вибір перелік вакансій для переведення або продовження роботи без зміни посади та трудових обов'язків за новими умовами праці.

На прохання ОСОБА_1 надати їй вакансії у Сумській області розпорядженням №Э.28.0.0.0/1-6645594 від 15.03.2017 р. було змінено істотні умови праці та запропоновано наступні умови праці без зміни посади та трудових обов'язків на вибір: Великописарівське відділення Сумської філії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за адресою: Сумська область, смт Велика Писарівка, вул. Грайворонська, 15; Ямпільське відділення Сумської філії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за адресою: Сумська область , смт Ямпіль, вул. Спасо-Преображенська, буд. 52.

Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 була неодноразово повідомлена письмово. Після отримання повідомлень про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 за жодним із визначених робочих місць не з'явилась, на вимоги надати пояснення про причини відсутності або письмову згоду чи відмову від продовження роботи ухилялася. Від переговорів з уповноваженими особами банку ОСОБА_1 також ухилялася, що було зафіксовано актом та доповідними записками.

Із запропонованими зміненими умовами праці позивач не погодилася, оскільки ще до 22 лютого 2018 року, що був останнім днем її роботи, про що його проінформував відповідач, не надала згоди на роботу при змінених умовах, у зв'язку з чим і була звільнена.

Так, з наданих представником відповідача матеріалів вбачається, що витяг з наказу про зміну істотних умов праці та перелік вакансій були направлені на адресу ОСОБА_1, зазначену нею у листі від 18.05.2016 р., а саме: с. Вільшана, вул. Зарічна, буд. 18, Недригайлівського району, Сумської області. Зазначене поштове повідомлення (штрихкодовий ідентифікатор 735) було вручено брату позивача ОСОБА_4 23.08.2016, що підтверджується повідомленням про вручення (а.с.61).

У своєму наступному зверненні від 01.11.2016 р. ОСОБА_1 було проігноровано вимоги розпорядження про зміну істотних умов праці. У відповідь на заяву від 01.11.2016 р. відповідачем було направлено лист від 10.11.2016 р. № 20.1.0.0.0/7-20161107/2993 з вимогою надати згоду або відмову від продовження роботи за новими умовами праці (а.с. 63-64).

З метою ознайомлення ОСОБА_1 з розпорядженням про зміну істотних умов праці під підпис працівниками банку було здійснено виїзд за її місцем проживання. Від спілкування з уповноваженими працівниками банку ОСОБА_1 відмовилась, що було зафіксовано актом від 02.11.2016 р. у присутності свідків жителів с. Вільшана (а.с.66).

Після цього ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідача з однотипними зверненнями, на які їй було надано детальні відповіді.

Так, на звернення від 29.11.2016 було направлено відповідь від 14.12.2016 № 10.1.0.0.0/7-20160525/8469 з вимогою надати згоду або відмову від продовження роботи за новими умовами праці (а.с.67-68).

На звернення від 16.01.2017 було направлено повторну відповідь від 30.01.2017 № 20.1.0.0.0/7-20170125/6845 (а.с.70-71).

У зв'язку із небажанням ОСОБА_1 продовжувати роботи за запропонованими умовами раці, з урахуванням заяви від 08.02.2017, в якій ОСОБА_1 висловлювала згоду на продовження роботи у відділенні, розташованому у Сумській області, було прийнято рішення про зміну істотних умов праці та переведення до одного з відділень Сумської області на вибір: Великописарівське відділення та Ямпільське відділення. Витяг з розпорядження № Э.28.0.0.0/1- 6645594 від 15.03.2017 про зміну істотних умов праці було направлено ОСОБА_1 16.03.2017 і було вручено матері позивача 21.04.2017. Додатково повідомлення про зміну істотних умов праці було направлено позивачеві з Сумської філії 06.03.2017 (а.с.73-77).

На звернення ОСОБА_1 від 15.03.2017 відповідачем було направлено відповідь від 04.04.2017 №20.1.0.0.0/7-20170324/2194 з повторною вимогою надати згоду або відмову від продовження роботи за новими умовами праці (а.с.76-77).

На аналогічне звернення ОСОБА_1 від 24.04.2017 було направлено повторну відповідь від 16.05.2017 № 20.1.0.0.0/7-20170507/3140 (а.с.78-80).

На звернення ОСОБА_1 від 30.05.2017 р. було направлено відповідь від 20.06.2017 № 20.1.0.0.0/7-20170613/7181 (а.с.82-84).

На звернення ОСОБА_1 від 30.06.2017 було направлено відповідь від 27.07.2017 р. № 20.1.0.0.0/7-20170715/8755 (а.с. 86-88).

На звернення ОСОБА_1 від 05.08.2017 було направлено відповідь від 23.08.2017 р. №20.1.0.0.0/7-20170814/4155 (а.с. 90-92).

На звернення ОСОБА_1 від 13.09.2017 було направлено відповідь від 19.10.2017 р. № 20.1.0.0.0/7-20170919/3136 (а.с.93-95).

На звернення ОСОБА_1 від 27.11.2017 було направлено відповідь від 12.12.2017 р. №20.1.0.0.0/7-20171209/0504 (а.с. 97-99).

За положеннями статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів тощо (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Зокрема, про наявність змін в організації виробництва і праці, що викликало зміну істотних умов праці позивача і, відповідно, введення нових умов вказує постанова Національного банку України «Про призупинення здійснення фінансових операцій» від 06 серпня 2014 року за № 466, у пункті першому якої Банкам України постановлено призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах на території Донецької та Луганської областей, де проводиться антитерористична операція і які не контролюються українською владою, з метою збереження життя і здоров'я їх працівників і клієнтів.

У відповідь на це відповідач призупинив фінансову діяльність Донецького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк», де працював позивач.

Отже, факт призупинення діяльності відокремленого підрозділу відповідача свідчить про потребу введення змін в істотні умови праці позивача, що пов'язано з обраною ним необхідністю переміщення із району проведення антитерористичної операції.

У зв'язку з вищезазначеним, можна дійти висновку, що введенням змін в організацію виробництва і праці відповідач на законній основі змінив істотні умови праці позивача, а враховуючи, що остання відмовилася на продовження роботи при нових умовах, тому була звільнена з 23 лютого 2018 року у законний спосіб за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України і період після цього не може вважатись вимушеним прогулом.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27 липня 2014 року по 22 лютого 2018 року, та за період з 22 лютого 2018 по день ухвалення рішення, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що у період проведення антитерористичної операції в регіоні Донецької та Луганської областей з липня 2014 року було тимчасово частково припинено роботу відділень, розташованих в даному регіоні. Переважну більшість працівників було переведено в іншу місцевість, за тими ж посадами або на іншу роботу. Такі переведення передбачали отримання згоди від працівників на переведення на іншу посаду або в іншу місцевість, з урахуванням фактичного місця проживання кожного працівника. Протягом часу з липня 2014 року позивач не приступала до виконання трудових обов'язків, відтак не набула права на отримання заробітної плати.

При звільненні позивача відповідачем було взято до уваги роз'яснення, надані у листі Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 р. № 7302/3/14-14/13, згідно з якими працівники, що не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням з районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються в таких районах при проведенні антитерористичної операції і не мають можливості виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя і здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі "прогул". Зазначене обумовлене необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце і посада.

Також у зазначеному листі було рекомендовано роботодавцям при необхідності надавати працівникам на їх прохання оплачувані відпустки, відпустки без збереження заробітної плати, які надаються працівникам в обов'язковому порядку, та відпустки без збереження заробітної плати, які надаються за згодою сторін у порядку, визначеному законодавством. У зв'язку із тим, що ОСОБА_1 не зверталась до відповідача з заявами про надання відпустки, в тому числі відпустки без збереження заробітної плати на період проведення антитерористичної операції, яка була встановлена після внесення змін до 3. У. "Про відпустки" у пункті 18 ст. 25, та не виявляла бажання приступити до виконання трудових обов'язків, неявку позивача на роботу було зафіксовано у табелі обліку використання робочого часу як неявку з невстановлених причин. Після звернення ОСОБА_1 до відповідача з проханням надати їй інформацію, до якого відділення вона має прибути для продовження виконання своїх трудових обов'язків, було прийнято рішення про зміну істотних умов праці та встановлено простій з 25.05.2016 до дати фактичного переведення або звільнення ОСОБА_1 У зв'язку із тим, що ОСОБА_1 знехтувала пропозиціями відповідача стати до роботи на запропонованих умовах, розпорядженням №Э.28.0.0.0/1-7249834 від 18.11.2016 було прийнято рішення про припинення простою з 26.10.2016 (а.с. 108). Таким чином, неявка ОСОБА_1 на роботі протягом часу з 26.10.2016 була розцінена як неявка з невстановлених причин, внаслідок чого працівник не набував права на отримання заробітної плати за цей період. Нарахуванню та виплаті при звільненні підлягала тільки вихідна допомога у порядку ст. 44 КЗпП України.

За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказані періоди, оскільки вказаний час не можна вважати вимушеним прогулом.

Також суд, вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки звільнення позивача ОСОБА_1 було здійснено відповідно до чинного законодавства, тобто без порушення її законних прав, відтак підстави для стягнення компенсації моральної шкоди внаслідок звільнення з роботи відсутні.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, вимоги позивача ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням п.п. 5 п. 15 ч. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України від 15.12.2017, до Сумського апеляційного суду через Недригайлівський районний суд Сумської області.

Повне рішення складено 18 лютого 2019 року.

Суддя:підпис З оригіналом згідно

Суддя : В. Д. Жмурченко