ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 363/1010/14-ц

провадження № 61-12397св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», подану його представником Бабенком Андрієм Ігоровичем, на рішення апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Ігнатченко Н. В., Сушко Л. П., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»

(далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулось із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 29 жовтня 2007 року Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 77.1/АА-00128.07.2 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на купівлю автомобіля на загальну суму 20 865 доларів США зі сплатою 12,50% річних за користування кредитом та з кінцевим строком повернення до 29 жовтня 2014 року включно. 15 жовтня 2008 року ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно з якою процентну ставку за кредитним договором сторони встановили у розмірі 16%.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29 жовтня 2007 року позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким остання зобов`язалася солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником зобов`язань, що витікають з кредитного договору, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії.

Вказувало, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 18 вересня 2014 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 11 693,35 доларів США та 2 336 588,14 грн, яку позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2014 року, ухваленим у складі судді Підкурганного В. В., позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 693,35 доларів США за кредитом та процентами і 2 336 588,14 грн пені та трьох процентів річних, яка складається із: поточної заборгованості за кредитом - 248,63 доларів США; простроченої заборгованості за кредитом - 7 876,85 доларів США; поточної заборгованості за процентами за кредитом - 64,11 доларів США; простроченої заборгованості за процентами за кредитом - 3 503,76 доларів США; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 1 600 412,91 грн; пені за несвоєчасне погашення процентів за кредитом - 724 234,53 грн; трьох процентів річних від суми простроченого кредиту - 8 220,37 грн; трьох процентів річних від суми прострочених процентів за кредитом - 3 720,33 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 20 липня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2014 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 порушив умови зобов`язання щодо своєчасного погашення кредиту та процентів за його користування в порядку і на умовах, визначених кредитним договором, а ОСОБА_2 не виконала обов`язок поручителя відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником умов кредитного договору.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 11 693,35 доларів США та 138 228,88 грн, яка складається із поточної заборгованості за кредитом - 248,63 доларів США, простроченої заборгованості за кредитом - 7 876,85 доларів США, поточної заборгованості за процентами за кредитом - 64,11 доларів США, простроченої заборгованості за процентами за кредитом - 3 503,76 доларів США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами за кредитом - 126 288,18 грн, трьох процентів річних від суми простроченого кредиту - 8 220,37 грн, трьох процентів річних від суми прострочених процентів за кредитом - 3 720,33 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя, апеляційний суд виходив з того, що банком пред`явлено вимогу до поручителя зі спливом шести місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання, тому вважав поруку ОСОБА_2 припиненою.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що стягнення пені у заявленому позивачем розмірі має ознаки несправедливості, оскільки порушується принцип пропорційності розумного балансу між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. Тому, з урахуванням ступеня виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором, та того, що розмір пені значно перевищує заподіяні позивачу збитки, вважав за необхідне зменшити пеню до половини суми заборгованості за кредитом та процентами, а саме до 126 288,18 грн. У іншій частині із розрахунком заборгованості, визначеним судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2016 року представник ПАТ «Родовід Банк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування касаційної скарги заявник вказував на неправильне застосування апеляційним судом положень частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки, на його думку, шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя необхідно обчислювати після закінчення строку виконання основного зобов`язання, а саме з 29 жовтня 2014 року.

Також зазначив, що суд апеляційної інстанції безпідставно зменшив розмір пені, дійшовши при цьому висновку щодо несправедливості умов кредитного договору в частині нарахування пені. Укладений сторонами кредитний договір, який є обов`язковим для виконання, покладає на позичальника зобов`язання щодо сплати пені за кожен день прострочення у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості, у випадку порушення строків повернення кредиту та сплати процентів.

Заперечення відповідача на касаційну скаргу

Відзиву на касаційну скаргу від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Верховного Суду не надходило.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 22 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції

Судами встановлено, що 29 жовтня 2007 року ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на купівлю автомобіля на загальну суму 20 865 доларів США зі сплатою 12,50% річних за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення до 29 жовтня 2014 року включно. 15 жовтня 2008 року цими ж сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої процентну ставку за ним встановили у розмірі 16%.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29 жовтня 2007 року ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», укладено договір поруки, за яким ОСОБА_2 зобов`язалася солідарно відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником зобов`язань, що витікають з кредитного договору, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.3 кредитного договору позичальник зобов`язався, починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 (десятого) числа (включно) кожного календарного місяця, часткового погашати заборгованість за кредитом у сумі по 248,39 доларів США та нараховані проценти за користування коштами на вказаний у пункті 1.3 цього договору рахунок, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку.

Суди встановили, що зобов`язання за кредитним договором позичальник належним чином не виконав, тому станом на 18 вересня 2014 року має заборгованість в загальному розмірі 11 693,35 доларів США та 2 336 588,14 грн, яка складається із: поточної заборгованості за кредитом - 248,63 доларів США; простроченої заборгованості за кредитом - 7 876,85 доларів США; поточної заборгованості за процентами за кредитом - 64,11 доларів США; простроченої заборгованості за процентами за кредитом - 3 503,76 доларів США; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 1 600 412,91 грн; пені за несвоєчасне погашення процентів за процентами - 724 234,53 грн; трьох процентів річних від суми простроченого кредиту - 8 220,37 грн; суми трьох процентів річних від суми прострочених процентів за кредитом - 3 720,33 грн.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 зобов`язався перед банком повернути суму кредиту з процентами до 29 жовтня 2014 року, сплачуючи її частинами в термін до 10 (десятого) числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору.

З розрахунку заборгованості банк встановив, що позичальник припинив виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та процентів за користування ним починаючи з лютого 2012 року.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , апеляційний суд виходив із того, що строк пред`явлення вимоги до поручителя повинен обраховуватися не з дня настання строку виконання кожної чергової частини основного зобов`язання, а з лютого 2012 року.

З таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Суди встановили, що ОСОБА_1 зобов`язався повернути суму кредиту з нарахованими процентами до 29 жовтня 2014 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами).

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Судами встановлено, що згідно з пунктом 4.1 договору поруки він діє до погашення позичальником або поручителем заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Суди встановили, що згідно з пунктами 3.1, 3.3 кредитного договору позичальник зобов`язався, починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 (десятого) числа (включно) кожного календарного місяця, часткового погашати заборгованість за кредитом у сумі 248,39 доларів США та нараховані проценти за користування коштами на вказаний у пункті 1.3 цього договору рахунок, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя після спливу шестимісячного строку від дня настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, дійшов передчасного висновку про те, що зобов`язання ОСОБА_2 за договором поруки є припиненим у повному обсязі, не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів, у зв`язку з чим не з`ясував, чи припинилась порука ОСОБА_2 за окремими платежами.

Згідно з частинами першою та другою статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

З урахуванням вказаних обставин, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та дійшов помилкового висновку в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя.

За змістом статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом частини четвертої статті 559 ЦК України дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення апеляційного суду у цій частині ухвалене із неправильним застосуванням норма матеріального права та порушенням процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного касаційний суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вирішення позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості, з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати, що виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором визначено черговими платежами, встановити строк дії поруки за кожним черговим платежем, надати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Разом з тим касаційний суд погоджується з висновками апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Доводи касаційної скарги про безпідставне зменшення пені відхиляються касаційним судом.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути пеню за прострочення виконання зобов`язання в загальному розмірі 2 324 647,14 грн.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами у розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Визначаючи розмір пені, апеляційний суд виходив з обставин справи та відсутності доказів негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання і дійшов обґрунтованого висновку про її зменшення до 126 288,18 грн, що складає половину заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

За таких обставин судом апеляційної інстанції правильно застосовано положення частини третьої статті 551 ЦК України і доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду щодо вирішення позовних вимог у цій частині.

З урахуванням викладеного рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відповідає завданню цивільного судочинства, визначеному цивільним процесуальним законодавством, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, що є свідченням його законності та обґрунтованості в цій частині.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи в частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», подану його представником Бабенком Андрієм Ігоровичем , задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак