Номер провадження 22-ц/804/2436/19 Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Санікової О.С., Соломахи Л.І.

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором її правонаступником (суддя Літовка В.В.) ухваленого в приміщенні суду в м.Краматорськ Донецької області,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 02.02.2016 року із ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» (далі - Банк) солідарно стягнута заборгованість за кредитним договором в сумі 734794,00 грн. та в рівних частках судовий збір на загальну суму 11021,91 грн.

25 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Краматорського міського суду Донецької області із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником.

В обґрунтування заяви зазначив, що 16.05.2019 року він на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 1395/К набув у власність майнові права, які виникли за кредитним договором та договором поруки від 07.08.2008 року, укладених із ОСОБА_3 , ОСОБА_2

Просив замінити сторону (стягувача) у виконавчому провадженні №57055274 з ПАТ «Дельта Банк», як вибулої сторони, на його правонаступника ОСОБА_1 у зв`язку з заміною кредитора у зобов`язанні, щодо якого прийнято судове рішення.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з даним рішенням суду першої інстанції та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким заяву про заміну сторони виконавчого провадження задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що вважає оскаржуване рішення не відповідає нормам процесуального та матеріального права.

Зазначає, що між ним та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу майнових прав № 1395/К від 16.05.2019 року, де підписантом з боку банку є ОСОБА_4 - представник на підставі довіреності, виданої Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію АТ «Дельта Банк».

Звертає увагу, що представник Банку діяв в межах ч.6 ст.51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а суб`єктний склад правочину з відступлення права вимоги відповідає ст. 512 ЦК України.

Посилання суду на правові позиції ВП ВС в постанові від 11.09.2018 року у справі №909/968/16, та постанову ВП ВС від 31.10.2018 року у справі №465/646/11 є безпідставними, оскільки укладений між ОСОБА_1 та АТ «Дельта Банк» договір не є договором факторингу.

Також звертає увагу, що АТ «Дельта Банк» на час укладення договору № 1395/К купівлі-продажу майнових прав від 16.05.2019 року знаходився в стадії ліквідації, яка передбачає відкликання ліцензій на здійснення будь-яких банківських операцій, в тому числі укладення договору факторингу.

Боржником ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що з оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції вона не згодна, просила апеляційну скаргу задовольнити.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився; про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Боржник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась; про дату час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник АТ «Дельта Банк» в судове засідання не з`явився; про дату час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Представник заінтересованої особи Будьонівського районного відділу ДВС м.Донецьк ГТУЮ у Донецькій області в судове засідання не з`явився; про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції послався на статті 509, 510, 512, 1054 ЦК України та зазначив, що відступлення права вимоги на користь фізичної особи суперечить положенням ЦК України, оскільки для зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору, кредитор є спеціальним суб`єктом, та він (кредитор) може бути виключно банком або іншою фінансовою установою.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статі 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України статі, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися не лише на стадії виконавчого провадження (під час виконання рішення суду за виконавчим листом), а і до відкриття виконавчого провадження у справі за умов настання певних обставин, що мають юридичне значення, зокрема вибуття стягувача із зобов`язання після постановлення щодо нього судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 02.02.2016р. справа № 234/15167/15-ц задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 07.08.2008р. в сумі 734 794,00 грн. та в рівних частках судовий збір на загальну суму 11 021,91 грн. Вказане рішення набрало законної сили та було звернено до виконання.

16.05.2019р. між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладений договір № 1395/К купівлі-продажу майнових прав, за яким до останнього перейшло право вимоги, зокрема за кредитним договором та іпотечним договором від 07.08.2008р., укладеним із ОСОБА_3 та договором поруки від 07.08.2008р., укладеним із ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи заяву про здійснення процесуального правонаступництва та заміну стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження заявник посилався на те, що відповідно до умов договору відступлення права вимоги процесуальні права перейшли до нього та він є правонаступником стягувача у кредитних зобов`язаннях боржника ОСОБА_2 .

За таких обставин, суд першої інстанції в своєму рішенні послався на те, що ОСОБА_1 не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги, та ухвалив рішення про відмову у задоволенні заяви про заміну стягувача виконавчого провадження, з чим погоджується колегія суддів.

Апеляційний суд доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

З матеріалів справи вбачається, що заявник відповідно до умов договору відступлення права вимоги отримав право вимоги у кредитних зобов`язаннях боржника ОСОБА_2 .

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Як вбачається з встановлених обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичних осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор банк або інша фінансова установа.

Такий правовий висновок міститься в Постанові Великої палати Верховного Суду від 31.10.2018 року по справі 465/646/11, яка відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, повинна враховуватись судами при виборі і застосуванні норм права.

Аналогічна позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року по справі 909/968/16.

Відповідно до пункту 1.1 Договору про відступлення права вимоги № 1395/К, на який посилається заявник, як на підставу своїх вимог, права кредитора за кредитними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, при цьому Новий кредитор набуває статус кредитора за кредитними договорами.

Доводи апеляційної скарги, що до неможливості вважати правовою позицією висновок ВП ВС від 31.10.2018 року по справі 465/646/11, оскільки за результатами розгляду справи судом касаційної інстанції справа була повернута до суду першої інстанції - не ґрунтується на вимогах процесуального закону.

Так, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 1 статті 417 ЦПК України передбачено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Апеляційний суд не приймає також посилання апелянта на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та доводи щодо наявності у заявника права придбавати на відкритих торгах (аукціону) дебіторську заборгованість та право вимоги за кредитними договорами неплатоспроможного банку, що ліквідується у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки це не змінює правову природу зобов`язання, яке виникло з кредитного договору.

Решта доводів апеляційної скарги є тотожними аргументам, викладеним у заяві, були предметом розгляду у суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, ухвалу постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року залишити без задоволення.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: О.С. Санікова

Л.І. Соломаха