Справа № 158/1016/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В.
Провадження № 22-ц/802/133/19 Категорія: 6 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Здрилюк О.І., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, укладеному 21 жовтня 2001 року та розірваному 22 червня 2012 року, ними набута у спільну сумісну власність 15 квітня 2011 року земельна ділянка загальною площею 0,1013 га, яка розташована у с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області. Посилаючись на те, що майно, набуте за час шлюбу у відповідний період дії норм ч.5 ст.61 та ч.1 ст.57 СК України, є спільною сумісною власністю, та виходячи із рівності часток при поділі та виділі такого майна в натурі, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину цієї земельної ділянки.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 липня 2016 року позов задоволено.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 23 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції було залишено в силі.

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 23 серпня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її необгрунтованістю судового рішення, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Вказує, що суд прийшов до невірного висновку, відмовляючи в позові із застосуванням строку позовної давності, не вказавши у рішенні, з якого саме часу вважає, що настав початок перебігу такого строку, а також не зазначивши, з яким фактом суд повязує порушення майнових прав позивача, про яке вона довідалась або повинна була довідатися для обрахування строку позовної давності. Оскільки ці обставини судом не враховані належним чином, просила взяти до уваги надісланий відповідачу лист із просьбою про зустріч та вирішення їх майнових питань, урахувати правові позиції Верховного Суду, який не повязує початок строку звернення до суду з датою розірвання шлюбу, відсутність встановлених фактів порушення прав позивача щодо земельної ділянки до дня призначеної зустрічі, визначеної у надісланому відповідачу листі, а тому просила вказаний строк не вважати пропущеним і позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2001 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2012 року шлюб між ними розірвано.

Під час шлюбу сторонами набута у спільну сумісну власність земельна ділянка площею 0,1013 га, кадастровий номер :02:001:1293, яка розташована у с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області, що підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №959230 від 15.04.2011 року, виданого на підставі рішення № 4/33 Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 11.01.2011 року (а.с.8-9).

Відповідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є обєктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобовязаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини пятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI "Про внесення змін до Сімейного Кодексу України щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя", який набрав чинності з 08 лютого 2011 року, обєктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі й приватизації.

Ця норма діяла до набрання чинності Законом України від 17 травня 2012 року № 4766- VI "Про внесення змін до Сімейного Кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка", тобто до 13 червня 2012 року, яким режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, знову визнавалась особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину 5 статті 61 СК України цим Законом виключено.

Враховуючи зміни до СК України щодо правового режиму приватизованої земельної ділянки, правові висновки Верховного Суду в постанові від 10.05.2018 року у даній справі, те, що спірна земельна ділянка набута сторонами за час перебування в шлюбі та в період дії частини пятої статті 61 СК України у редакції, відповідно до якої земельна ділянка, набута одним із подружжя внаслідок приватизації, належить до обєктів спільної сумісної власності подружжя, і є спільною сумісною власністю сторін у даній справі, частки у спільній сумісній власності є рівними, апеляційний суд доходить висновку про підставність позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1013 га, яка розташована в с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області.

Щодо відмови судом у задоволенні позову через пропуск строків позовної давності слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Як вбачається з матеріалів справи та з пояснень відповідача і його представника в судовому засіданні, початок перебігу строку позовної давності за даним позовом вони повязують із датою розірвання шлюбу, вважаючи, що саме з цього часу слід було у трирічний строк вирішити всі майнові питання між сторонами. Також ними підтверджено, що після розірвання шлюбу сторони не зустрічалися і не ставили питання про поділ належним чином між собою спірної земельної ділянки, тому ОСОБА_2 вважав, що його бувша дружина, яка тривалий час перебувала за кордоном на заробітках, не має до нього жодних майнових претензій.

Проте, вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності, необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності (Постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року, справа №590/460/16-ц).

Як стверджує позивач та вбачається з матеріалів справи, 27 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до колишнього чоловіка ОСОБА_2 із письмовою вимогою про їх спільне звернення до Сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ківерцівського районного управління юстиції з метою реєстрації її права власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки для її подальшого відчуження їх спільному сину.

На підтвердження факту відправлення такого листа відповідачу позивачем додано копії самого листа від 27.04.2016 року (а.с.10), квитанції Луцького відділення Укрпошти № 20 про прийняття рекомендованого листа на імя ОСОБА_2 (а.с.10 зворот) та довідку начальника Волинської дирекції Українського ДП поштового звязку "Укрпошта" Луцького Поштамту № 07-п/07-223 від 29.06.2016 р. про те, що на імя відповідача ОСОБА_2 за адресою бул. Дружби Народів, 6/517Б, м. Луцьк, 43017 із ВПЗ Луцьк-20 27.04.2016 р. був відправлений рекомендований лист № 320 (а.с.92).

Приєднаний до справи за клопотанням відповідача лист цього ж органу від 20.05.2016 р. за № 07-п/07-157 про те, що на імя ОСОБА_2 за період з 01.04.2016 р по 17.05.2016 року надійшли два рекомендовані листи, які вручені йому особисто 13 і 16 травня, з іншими номерами, ніж той, що був надісланий позивачкою, не спростовує факту вчинення позивачем ОСОБА_4 дій з метою врегулювання її майнових прав щодо спільного сумісного майна подружжя.

Отже, момент, з якого позивач субєктивно вважала, що вона дізналася про порушення свого права власності слід обчислювати не з дня розірвання шлюбу між сторонами, а з 04 травня 2016 року, коли позивач очікувала на зустріч для обговорення питання про реєстрацію за нею права власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки з метою її відчуження сину із ОСОБА_2, який не зявився, оскільки не отримав листа.

Проте, суд вважає такими, що заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги, що оскільки судом встановлено і сторони не заперечують тих обставин, що позивач ОСОБА_4 після розірвання шлюбу фактично проживала в іншому населеному пункті, ніж знаходиться спірна земельна ділянка, а саме в с. Дідичі Ківерцівського району Волинської області, тривалий час перебувала за кордоном на заробітках, до дня надіслання вказаного вище листа жодних спорів з приводу розпорядження чи користування або поділу щодо спірної земельної ділянки між сторонами не виникало, тому навіть у разі неотримання відповідачем листа у квітні-травні 2016 року, строк позовної давності за даними вимогами не може бути пропущений, так як він обраховується з моменту, коли саме позивач ОСОБА_4 вважала порушеним її право співвласника.

Таким чином, твердження відповідача про те, що термін позовної давності закінчився після розірвання шлюбу, та що позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, із пропуском строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними.

З позовом у даній справі ОСОБА_4 звернулася 06 травня 2016 року (а.с.2).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на зазначене та не врахував вимоги ч. 2 ст. 72 СК України і дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмовив у позові.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи із встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення - про задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0, 1013 га в с.Кульчин Ківерцівського району Волинської області.

З огляду на вимоги ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати, які складаються із витрат по сплаті судового збору за подання позову в сумі 551,20 грн (а.с.1), за подачу апеляційної скарги в розмірі 826,80 грн. (а.с.206) та за проведення експертної оцінки майна - 300 грн. (а.с.12), а всього в сумі 1678 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 листопада 2018 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0, 1013 га, кадастровий номер :02:001:1293, в с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати за подання позову, апеляційної скарги та проведення експертної оцінки майна в сумі 1678 (одна тисяча шістсот сімдесят вісім) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді