Справа № 161/9641/18 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Провадження № 22-ц/802/147/19 Категорія: 50 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року місто ОСОБА_1

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з липня 2004 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2016 року шлюб між ними розірвано.

За час перебування у шлюбі у них народилася спільна донька ОСОБА_4, 24.10.2005 народження. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча спроможний надавати таку допомогу. Враховуючи, що на даний час донька проживає з нею та перебуває на її повному утриманні, просила суд стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

13.08.2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про стягнення аліментів на утримання дитини, яка вмотивована тим, що сторони перебували у шлюбі з 02.07.2004 року, у якому в них народилася донька ОСОБА_4. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2016 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу він продовжував проживати разом з донькою та повністю її забезпечувати. З липня 2018 року ОСОБА_2 мешкає окремо від доньки, оскільки виїхала за кордон. Сам він виховує доньку, матеріально забезпечує. Просив стягувати з ОСОБА_2 в його користь аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області 14.08.2018 року зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів була прийнята до провадження суду та об'єднана в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Постановлено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини доньки ОСОБА_4 в розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 червня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне зясування обставин справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

04.02.2019 року представник позивача ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.07.2004 року, який заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2016 року розірвано (а.с. 3).

Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4).

Відповідно до довідки № 803 від 08.08.2018 року, виданої виконавчим комітетом Княгининівської сільської ради Волинської області, позивач, відповідач та неповнолітня ОСОБА_4 проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 17).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов'язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції урахував стан здоров'я дитини, те, що відповідач є здоровою, працездатною особою та прийшов до правильного висновку, що позов ОСОБА_2 слід задовольнити та стягувати аліменти з відповідача в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку.

В зустрічному позові та апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 вказує, що неповнолітня дочка проживає з ним і знаходиться на його утриманні, позивачка ОСОБА_2 мешкає окремо, оскільки виїхала закордон, а тому з ОСОБА_2 слід стягувати на його користь аліменти на утримання дитини.

Такі доводи відповідача спростовуються показаннями свідка ОСОБА_1, допитаної в суді першої інстанції, яка повідомила, що ОСОБА_2 була відсутня за місцем свого проживання лише в період з липня 2018 року по вересень 2018 року, оскільки перебувала за кордоном на заробітках. Увесь цей час ОСОБА_2 передавала їй кошти на утримання своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4, в той час як ОСОБА_3 будь-якої фінансової допомоги донці не надавав. У період відсутності матері доглядом та вихованням малолітньої ОСОБА_4 займалася вона (свідок), відповідач участі у цьому не приймав.

Поданий відповідачем висновок про результати розгляду звернення громадян від 15.08.2018 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 за адресою: Волинська обл., Луцький р-н, с. Брище, вул. Миру, 58, не проживає з 16 липня 2018 року по дату складення висновку (а.с. 53), не може слугувати доказом перебування неповнолітньої дочки на його утриманні, а лише вказує, що ОСОБА_2 тимчасово відсутня за місцем проживання.

Інших доказів на спростування показів свідка відповідач, в супереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не подав.

При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом не враховано наявність на утриманні відповідача повнолітньої доньки від другого шлюбу, яка продовжує навчатися, не можуть слугувати підставою ні для зменшення розміру аліментів, ні для відмови у їх стягненні, оскільки утримання неповнолітньої дочки є обов'язком відповідача, як батька.

Крім того, як вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2018 року у справі №161/15533/18 за позовом ОСОБА_6 (дочка відповідача) до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, відповідач ОСОБА_7 не заперечував та був згідний сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частки всіх його доходів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач може сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі, оскільки на момент розгляду справи за позовом його повнолітньої дочки знав про спір щодо стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дочки.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на порушення місцевим судом норм процесуального права, зокрема розгляд справи без участі його представника, однак таке твердження є помилковим, оскільки місцевим судом вірно встановлено, що представник відповідача був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, а тому відповідно до положень ст. 223 ЦПК України суд мав право розглядати справи за його відсутності. Надання представником відповідача переваги участі в іншому судовому засіданні, ніж те, яке було призначено раніше, не є поважною причиною для неявки у судове засідання у даній справі.

Та обставина, що відповідач на час ухвалення рішення суду звільнився з займаної посади не впливає на правильність рішення суду першої інстанції, оскільки положеннями статтей 181, 183 СК України передбачено право позивача просити стягнення аліментів в частковому відношенні якому кореспондується право суду визначити частку заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися на утримання дитини, незалежно від того, працевлаштований відповідач, чи ні.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для його скасування, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий

Судді: