Житомирський апеляційний суд
Справа №282/1438/18 Головуючий у 1-й інст. Гуцал П. І.
Категорія 5 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №282/1438/18 за позовом ОСОБА_1 до Любарської селищної ради, третя особа: Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області, про визнання права власності на самочинне будівництво

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 22 листопада 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Гуцала П.І. в смт Любар,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Любарської селищної ради. Просив визнати за ним право власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення - будівлю торгівлі, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 Свої вимоги обґрунтовував тим, що у 2014 році побудував нежитлове приміщення за вищезазначеною адресою. Будівельні роботи здійснені без отримання дозвільних документів, що дають право на виконання робіт. Будівництво здійснено на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні ДБФ «Карітас-Спес». Рішенням Любарської селищної ради від 17 серпня 2018 року №328 в оренду йому передана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 на якій розташоване самочинне будівництво, загальною площею 0,0050 га, кадастровий номер НОМЕР_1, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Між ним та Любарською селищною радою 21 серпня 2018 року укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки та зареєстровано право користування нею у встановленому порядку. Технічний паспорт на будівлю виготовлено 11 вересня 2018 року. Будівля не суперечить вимогам Державних будівельних норм. Із метою набуття права власності на самочинно збудоване приміщення, він звернувся до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області, але листом від 01 жовтня 2018 року йому запропоновано звернутися до суду із позовом про визнання права власності на самовільно збудований об'єкт.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 22 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що висновок суду про те, що він не звертався до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області із заявою про прийняття об'єкта (нежитлового приміщення - будівлі торгівлі) в експлуатацію не відповідає обставинам справи, оскільки у вересні 2018 року ним була подана заява про прийняття в експлуатацію самочинно збудованого об'єкта, а за роз'ясненнями порядку прийняття об'єкта до експлуатації він не звертався. Під час розгляду даної справи в суді першої інстанції Любарська селищна рада в особі секретаря селищної ради ОСОБА_2 позов визнала повністю та не заперечила проти його задоволення, але суд першої інстанції необґрунтованою ухвалою не прийняв заяву про визнання позову. Єдиною підставою для визнання права власності на самочинне будівництво у судовому порядку є надання земельної ділянки під збудоване нерухоме майно. Земельну ділянку під самочинно збудованим приміщенням йому надано в користування (оренду) рішенням селищної ради від 17 серпня 2018 року. Посилання суду на те, що він не отримував належного дозволу та затвердженого проекту не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки фактично є підтвердженням того, що він збудував будівлю торгівлі самочинно. Звітом про проведення технічного обстеження від 29 жовтня 2018 року підтверджується можливість надійної та безпечної експлуатації спірного об'єкта, при будівництві якого ДБН не були порушені. Також звертає увагу на те, що будівництвом спірного об'єкту ним не були порушені права інших осіб.

Учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленому судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. В ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 26 грудня 2018 року встановлено строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу - протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали. Копії ухвали направлені учасникам справи супровідним листом від 09 січня 2019 року та отримані селищною радою 15 січня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, який підписаний секретарем Любарської селищної ради ОСОБА_2 22 січня 2019 року та надійшов до апеляційного суду 28 січня 2019 року, зазначається про те, що відповідач повністю визнає позов та не заперечує проти задоволення апеляційної скарги і ухвалення судом апеляційної інстанції нового судового рішення про визнання права власності на самочинне будівництво.

Разом із тим, 13 лютого 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний головою Любарської селищної ради ОСОБА_3 та поданий 12 лютого 2019 року, у якому міститься прохання про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду (частина друга ст.126 ЦПК України).

У порушення приписів частини четвертої ст.360 ЦПК України до обох відзивів відповідача не долучені докази надіслання (надання) їх копій учасникам справи.

Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирської області у відзиві на апеляційну скаргу наголошує на тому, що будівля збудована самочинно без дозвільних документів. Позивачу відмовлено у прийнятті її в експлуатацію та роз'яснено можливість прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів відповідно до п.10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №461. Також зазначено, що на спірний об'єкт не поширюється дія наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 липня 2018 року №158, яким затверджений Порядок проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга ст.376 ЦК України).

Згідно з положеннями частини третьої ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй виділена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Отже, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Під належним дозволом слід розуміти дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, як передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, а також будівельний паспорт та технічні умови.

Згідно з технічним паспортом, виготовленим 11 вересня 2018 року на замовлення ОСОБА_1, нежитлове приміщення з мансардним поверхом (будівля торгівлі) побудоване за адресою: АДРЕСА_1, у 2014 році (а.с.14-19).

Сторони визнають ту обставину, що даний об'єкт є самочинним будівництвом. Окрім того, постановою у справі про адміністративне правопорушення від 28 лютого 2017 року, винесеною Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області, ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 7 статті 96 КУпАП, оскільки ним, як замовником будівництва, у травні 2014 року виконані будівельні роботи по будівництву нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 без відповідних дозвільних документів на початок виконання будівельних робіт, що є порушенням ст.ст.34,36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.5 Порядку виконання будівельних робіт, затверджених постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №466 (зі змінами). Накладений на позивача штраф останній сплатив (а.с.131-132). Отже, постанова у справі про адміністративне правопорушення набрала законної сили.

Рішенням Любарської селищної ради від 17 серпня 2018 року №328 затверджений проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі зміни цільового призначення площею 0,0050 га (кадастровий номер НОМЕР_1) із земель для будівництва і обслуговування будівель громадських та релігійних організацій (03.04) на землі для будівництва і обслуговування будівель торгівлі (03.07). ОСОБА_1 передано в оренду на 49 років земельну ділянку площею 0,0050 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі на території АДРЕСА_1 (а.с.8).

21 серпня 2018 року між Любарською селищною радою та позивачем укладений договір оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення із кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться в межах населеного пункту АДРЕСА_1, з метою використання її для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що підтверджується копією договору оренди землі та актом прийому-передачі ділянки (а.с.9-12). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 30 серпня 2018 року зареєстровано право оренди земельної ділянки за позивачем (а.с.13).

Отже, позивачу дійсно надана земельна ділянка під уже збудоване нерухоме майно - нежитлове приміщення (будівлю торгівлі).

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду, але при цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не отримував належного дозволу та належно затвердженого проекту будівництва, а тому апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно без належного дозволу та проекту не є достатньою підставою для визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в судовому порядку.

Решта доводів апеляційної скарги про звернення позивача до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області для прийняття в експлуатацію нежитлового приміщення - будівлі торгівлі, відмову належного органу в прийнятті об'єкта в експлуатацію через здійснення будівництва без дозвільних документів (а.с.23), не змінюють висновків суду першої інстанції з огляду на те, що пункт 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №461 (у редакції постанови КМУ від 08 вересня 2015 року №750), передбачає надійну та безпечну експлуатацію самочинно збудованого об'єкту за наслідками проведення технічного обстеження такого об'єкту. Разом із тим, у звіті про проведення технічного обстеження, виконаному на замовлення позивача Приватним підприємством «КБС-100» (а.с.86-100), досліджувався об'єкт, що був збудований у 2017 році. Окрім того, звіт не містить належного обстеження на предмет дотримання правил протипожежної безпеки, а лише зазначено про вогнестійкість та на підставі цього зроблено висновок про можливість його безпечної експлуатації. Лист начальника відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та цивільного захисту населення від 04 вересня 2018 року №199 про те, що нежитлова будівля не суперечить вимогам ДБН без ґрунтовних досліджень також викликає сумніви, які належними та допустимими доказами не усунуті (а.с.22).

Інші доводи апеляційної скарги з огляду на вищевикладене не потребують додаткового правового обґрунтування та також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то апеляційний суд залишає його без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Любарського районного суду Житомирської області від 22 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 18 лютого 2019 року.