ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 623/2265/19-ц

провадження № 22ц/818/4826/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи - ОСОБА_3 , представник заінтересованої особи - ОСОБА_4 . , Служба у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 серпня 2019 року в складі судді Герцова О.М.

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Ізюмської міської ради Харківської області.

Заява мотивована тим, що в провадженні слідчого відділу Ізюмського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області перебуває кримінальне провадження № 0000198 від 27 лютого 2019 року за частиною 2 статті 156 КК України, порушене за його заявою щодо неправомірних дій по відношенню до його малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказав, що матеріали кримінального провадження містять висновок психологічної експертизи, проведеної в Харківському національному університеті внутрішніх справ на підставі звернення начальника Ізюмського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, у якому зазначено, що в ході опитування, діагностики та взаємодії з дитиною виявлено наявність певних ознак сексуального розбещення дитини, а також вказано про порушення дитячо-батьківських відносин дитини з матір`ю, наявність фізичного та психологічного насильства з боку матері та вітчима, конфліктність та порушення міжособистісних відносин з матір`ю та вітчимом, поряд з якими дитина відчуває небезпеку, сум`яття, безпорадність, страх насильства.

Зазначив, що як вбачається з вказаного висновку та відповідей малолітньої ОСОБА_2 , вона зазнала насильства саме з боку вітчима ОСОБА_3

Вказав, що постанову слідчого про закриття зазначеного кримінального провадження від 27 лютого 2019 року скасовано постановою першого заступника прокурора Харківської області від 14 травня 2019 року та продовжено досудове розслідування.

Зазначив, що на теперішній час малолітня ОСОБА_2 мешкає разом з вітчимом ОСОБА_3 , який підозрюється у вчинення насильницьких дій щодо неї, що може призвести до негативних фізичних та психологічних наслідків для дитини.

Просив видати обмежувальний припис строком на 6 місяців, яким заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкати разом з малолітньою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; видати обмежувальний припис строком на 6 місяців, яким заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спілкуватись у будь-якій формі з малолітньою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 - задоволено частково; видано обмежувальний припис щодо заборони ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спілкуватися у будь-якій формі з малолітньою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; обмежувальний припис видано строком на 3 місяці; в іншій частині заяви - відмовлено; про видачу обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомлено Ізюмське відділення поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області для взяття ОСОБА_3 на профілактичний облік, а також відповідні органи виконавчої влади за місцем проживання заявника; судові витрати віднесено за рахунок держави.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким відмовити заявнику у видачі обмежувального припису.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що між ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_6 склались неприязні стосунки у зв`язку з наявністю спору про визначення місця проживання дитини та порядку участі в її вихованні, та поданням заяви про видачу обмежувального припису заявник намагається усунути його та дружину від проживання разом з дочкою та її виховання; що він ніколи не проявляв жодних ознак домашнього насильства щодо дитини, до якої ставиться як до рідної дочки, не притягувався до адміністративної відповідальності за домашнє насильство; що кримінальне провадження, яке порушено за заявою ОСОБА_1 щодо неправомірних дій по відношенню до малолітньої ОСОБА_2 не завершено, та він не має у ньому жодного процесуального статусу, йому не оголошено підозру, тому докази вчинення ним будь-яких протиправних дій щодо ОСОБА_2 відсутні; що ухвалою суду у кримінальному провадженні щодо малолітньої ОСОБА_2 призначено судову психологічну експертизу, проте її батько ОСОБА_1 не поспішає направляти дочку для проведення експертизи; що беззаперечних доказів щодо вчинення ним домашнього насильства щодо дитини заявником не надано, а тому підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для дитини, відсутні, а конфлікт між її батьками не підтверджує факт вчинення ним насильства щодо дитини.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надано.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що матеріали справи містять обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо малолітньої дитини, яка потребує захисту у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в провадженні слідчого відділу Ізюмського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області знаходиться кримінальне провадження № 0000198 від 27 лютого 2019 року за частиною 2 статті 156 КК України, яке відкрито за заявою ОСОБА_1 щодо неправомірних дій по відношенню до його малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с.10).

30 березня 2019 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України (а. с. 105-106).

Згідно вказаної постанови вбачається, що під час спілкування з батьком малолітня дочка ОСОБА_2 розповідала йому, що начебто її вітчим ОСОБА_3 чіпляється до неї, чинить розпусні дії.

Допитана у якості потерпілої ОСОБА_2 пояснила, що її вітчим ОСОБА_7 ніколи її не щипав, не торкався, не гладив, без одягу не спав, та вона не казала батькові, що вітчим її кривдить.

Опитаний за даним фактом ОСОБА_3 пояснив, що жодних насильницьких дій щодо малолітньої ОСОБА_2 не вчиняв.

Згідно висновку судово-медичної експертизи від 14 березня 2019 року тілесних ушкоджень у ОСОБА_2 не виявлено. Гінекологічним оглядом встановлено відсутність патологій.

Постановою першого заступника прокурора області від 14 травня 2019 року скасовано постанову про закриття кримінального провадження, досудове розслідування відновлено та триває, що підтверджується листом першого заступника прокурора Харківської області від 22 травня 2019 року №04/2/2-203-19 (а .с. 10-11).

Матеріали кримінального провадження містять висновок психологічної експертизи, проведеної в Харківському національному університеті внутрішніх справ на підставі звернення тимчасово виконуючого обов`язки начальника Ізюмського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Відповідно до вказаного висновку психологічне дослідження щодо малолітньої ОСОБА_2 проведено у три етапи: 07 лютого, 15 лютого та 01 березня 2019 року.

У зазначеному висновку вказано, що існують особливості психічного стану і поведінки дитини, що дозволяють запідозрити сексуальне насильство. Ці реакції та особливості поведінки можуть бути ознаками не тільки сексуального, а також фізичного та психологічного насильства, глибокого порушення дитячо-батьківських відносин.

Висновком психолога встановлено, що в ході проведення заходів (опитування, діагностики і взаємодії з дитиною) виявлено наявність певних ознак сексуального розбещення дитини.

Також, психологом зазначено про порушення дитячо - батьківських відносин дитини з матір`ю, наявність фізичного та психологічного насильства з боку матері та вітчима, конфліктність та порушення міжособистісних відносин з матір`ю та вітчимом. В сімейному середовищі з матір`ю та вітчимом дитина відчуває небезпеку, сум`яття, безпорадність, страх емоційного та фізичного насильства (а. с. 5-9).

Крім того, ОСОБА_1 звертався до Комітету з питань сім`ї, молодіжної політики, спорту та туризму Верховної Ради України щодо захисту прав дочки, та листом від 03 червня 2019 року йому повідомлено, що зазначене питання належить до компетенції суду та правоохоронних органів, хоча описана ним у зверненні ситуація схожа зі справою «М.С. проти України», у якій 11 жовтня 2017 року винесено рішення Європейським судом з прав людини (а. с. 12).

ОСОБА_3 в свою чергу до суду апеляційної інстанції подано лист Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №39 Харківської міської ради» від 24 червня 2019 року, з якого вбачається, що 24 червня 2019 року вихованка закладу ОСОБА_2 була викрадена з території закладу під час денної прогулянки сторонньою особою, який назвався її батьком та лист директора Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Лозівської міської ради від 21 вересня 2018 року, з якого вбачається, що 18 вересня 2018 року проводилось обстеження ОСОБА_2 з метою з`ясувати емоційне ставлення дитини до батька, чи піддавалась вона психологічному насильству зі сторони батька, чи налаштовує батько дитину проти матері, чи присутні ознаки соціального розбещення дівчинки батьком (вседозволеність, відсутність виховання), чи є загроза життю та здоров`ю дитини під час спілкування з батьком. Психологом встановлено, що вольові функції дитини незрілі, мають місце стійка навіюваність, копіювання, тенденція до ідентифікації себе з ким-небудь з оточуючих, інфантильна імпульсивність при прийнятті рішень з відсутністю переробки спонукань, порушення вольового самоконтролю, некерованість поведінки; прояви інфантилізму через підвищену і мінливу вразливість з надмірним інтересом до зовнішніх ефектів, ігрову спрямованість інтересів і захоплень, часто визначає ставлення до себе і оточуючих, егоцентричність і істероїдні включення з позерством, рисуванням, прагненням бути в центрі уваги, схильність до вигадок. Ставлення дитини до матері і її чоловіка в цілому позитивне (а. с.102-104).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник підтвердили доводи та вимоги апеляційної скарги та пояснили, що 01 вересня 2018 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з матір`ю малолітньої дитини. На сьогодні вони проживають в місті Харкові. Свого житла не мають. До цього часу з 2017 року проживали разом в місті Ізюмі. З ними проживала і малолітня дитина. У червні 2019 року батько дитини ОСОБА_1 , на його думку, викрав дитину. Заведено кримінальну справу. ОСОБА_3 пояснив, що він ніколи не проявляв жодних ознак домашнього насильства щодо дитини.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) зазначено, що об`єктом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є неодмінно захист особи від свавільного втручання органів державної влади. Втім, це положення не просто змушує Державу утримуватися від такого впливу: на додачу до цього, головним чином, негативного обов`язку існують позитивні зобов`язання, властиві ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів для забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (див. справу «Зедерман проти Швеції», № 5786/08, § 78, ЄСПЛ 2013). Там, де на кону стоїть особливо важлива грань існування чи ідентичності особи, або там, де діяльність торкається найбільш інтимного аспекту приватного життя, дозволені межі свободи розсуду Держави відповідним чином звужуються. Європейський суд з прав людини в цьому контексті зазначив, що ствердження щодо розбещення доньки заявника містило достатньо елементів для приведення в дію позитивних зобов`язань відповідно до Статті 8 Конвенції. Суд постановив, що в цій сфері обсяг позитивних зобов`язань відповідно до Статті 8 Конвенції відрізняється залежно від серйозності стверджуваної поведінки (див. справу «А, Б і В проти Латвії», що цитується вище, §§ 154 і наступні). Навіть попри те, що органам державної влади дійсно було не просто розслідувати справу, заходи, які застосовуються Державою для захисту дитини від дій, на які поширюється дія статті 8, мають бути ефективними (див. справу «Зедерман проти Швеції» з відповідними змінами, цитується вище, § 81), 1. Європейський суд у справі «М.С. проти України» встановив порушення статті 8 Конвенції через відсутність ефективного розслідування стверджуваного розбещення дитини заявника (параграфи 59, 60, 63, 68 рішення).

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, зокрема, що держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8, 14, 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАПта КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Частинами другою, третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Зазначене відповідає висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року, справа № 756/3859/19, провадження № 61-11564св19.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постановах від 30 травня 2019 року, справа № 159/5880/18, провадження № 61-5273св19; від 29 серпня 2019 року, справа № 641/7592/18, провадження № 61-3532св19.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, враховуючи наявність відкритого кримінального провадження щодо вчинення неправомірних дій стосовно малолітньої ОСОБА_2 , досудове розслідування у якому на час розгляду справи триває, та висновок психолога, а також встановивши, що існує ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства щодо малолітньої дитини, наявність чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для дитини, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Судова колегія погоджується з обраним судом першої інстанції заходом у вигляді заборони ОСОБА_3 протягом трьох місяців у будь-якій формі спілкуватися з малолітньою ОСОБА_2 , враховуючи, що такий тимчасовий захід не матиме шкідливих наслідків ані для дитини, ані для її батьків та вітчима, тоді як його невжиття становить суттєвий ризик для фізичного та психічного здоров`я дитини, зважаючи на обставини справи.

З урахуванням того, що першочерговим завданням суду у даній справі є захист інтересів дитини та з метою недопущення самої можливості порушення її прав судова колегія вважає за необхідне видати обмежувальний припис щодо заборони спілкування ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_2 з метою уникнення ризику вчинення домашнього насильства у будь-якому прояві.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що він ніколи не проявляв жодних ознак домашнього насильства щодо дитини, до якої ставиться як до рідної дочки, не притягувався до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, не можуть бути взяті до уваги, оскільки кримінальне провадження, яке відкрито за заявою ОСОБА_1 щодо неправомірних дій щодо його дочки ОСОБА_2 на даний час триває. Не притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, враховуючи обставини справи, не свідчить про відсутність загрози для фізичного та психічного здоров`я дитини.

Посилання ОСОБА_3 на те, що кримінальне провадження, яке порушено за заявою ОСОБА_1 щодо неправомірних дій по відношенню до малолітньої ОСОБА_2 не завершено, та він не має у ньому жодного процесуального статусу, йому не оголошено підозру, тому докази вчинення ним будь-яких протиправних дій щодо ОСОБА_2 відсутні, судова колегія відхиляє з огляду на правову природу обмежувального припису, що є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і спрямованим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, саме до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття щодо нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Враховуючи запобіжну функцію обмежувального припису, для його видачі не є необхідним закінчення кримінального провадження, оскільки у такому разі його вжиття неможливо буде визнати своєчасним.

Також, не можуть бути прийняті до уваги подані ОСОБА_3 разом з апеляційною скаргою лист Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №39 Харківської міської ради» від 24 червня 2019 року, з якого вбачається, що 24 червня 2019 року вихованка закладу ОСОБА_2 була викрадена з території закладу під час денної прогулянки сторонньою особою, який назвався її батьком, та лист директора Комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Лозівської міської ради від 21 вересня 2018 року, з якого вбачається, що 18 вересня 2018 року проводилось обстеження ОСОБА_2 з метою з`ясувати емоційне ставлення дитини до батька, оскільки обставини, викладені у цих листах, не входять до предмета доказування у справі та не спростовують висновків суду щодо необхідності видачі обмежувального припису. Крім того, обстеження ОСОБА_2 мало місце 18 вересня 2018 року, тобто до відкриття кримінального провадження, яке на сьогодні триває.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції правильно визначився з нормами матеріального права, які підлягають застосуванню у справі, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться за рахунок держави.

Виходячи з викладеного, питання щодо розподілу судових витрат у справі, не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року.