27.09.2019 Провадження №2-о/389/58/19
Рішення

іменем України

27 вересня 2019 року Знам`янський міськрайонний суд

Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Савельєвої О.В.,

за участю секретаря судового засідання Солонько К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Знам`янка Кіровоградської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту перебування в полоні,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт перебування його з 23.08.2014 по 22.02.2015 в полоні у контрольованих Російською Федерацією збройних формувань на окупованій території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Свої вимоги обґрунтував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Дмитрівка Знам`янського району Кіровоградської області. На даний час зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 . На підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №89-к він 01.08.2013 прийнятий на військову службу в Збройні сили України (далі ЗСУ) за контрактом на посаду радиста в 3-й окремий полк спеціального призначення ЗСУ та отримав звання старший солдат. На підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №77 від 07.04.2014 він був залучений до складу сил, що брали участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей. У серпні 2014 року він служив на території Донецької області. В ніч з 23 на 24 серпня 2014 року він виконував бойові завдання між горою Савур-Могила та Іловайськом Донецької області, суть яких полягала в евакуації поранений українських військовослужбовців. Їх бойова група в складі чотирьох осіб на військовій вантажівці виїхала зі свого місця дислокації. Перебуваючи біля гори Савур-Могила, вони побачили п`ятнадцять українських військовослужбовців, п`ять з яких були тяжко поранені. Забравши військових, вони вирушили назад. Коли вони знаходилися в районі села Петрівка Донецької області, їх бойова група потрапила в засідку проросійських найманців, які здійснили обстріл вантажівки, в результаті чого транспортний засіб перекинувся. З боєм, застосовуючи всі можливі способи відбити атаку проросійських найманців, їх бойова група була захоплена в полон. Їх відвезли до відділу міліції в місті Сніжне Донецької області. Там він знаходився приблизно добу, після чого 25.08.2014 його перевезли в захоплене приміщення управління СБУ в м.Донецьку. Перед тим, як доставити його до місця полону, проросійські найманці забрали в нього всі особисті речі, в тому числі документи, обручку та золотий ланцюжок. Місцем його тримання в полоні був один з підвалів приміщення управління СБУ в м.Донецьку, умови якого явно не були розраховані на тривале перебування в ньому людей. У підвалі не було достатньо місця для сну, він не опалювався, належним чином не освітлювався та не провітрювався. Крім нього в підвалі перебувало близько десятка людей. Приблизно 26.08.2014 його повели на допит, який проводився представниками проросійських збройних формувань. Під час допиту йому задавали питання щодо його політичних поглядів, місця народження та інформації про родичів. Особливо цікавило його ставлення до так званої «ДНР» та Російської Федерації. За неправильні з їх точки зору відповіді, його били, погрожували ампутацією кінцівок, здійснювали психологічний тиск та знущалися. Після допиту його знову відводили в підвал. Загалом умови його тримання в полоні явно суперечили нормам міжнародного гуманітарного права, зокрема, положенням Женевської конвенції про поводження з військовополоненими та додатковим протоколам до неї. Протягом певного періоду часу він перебував у карцері за так звані «порушення дисципліни». Карцером вважалося приміщення, подібне до тюремної камери на одну особу. Харчування було нерегулярним і складалося переважно з однієї ложки каші та невеликого шматка хліба. М`ясом або рибою не годували. Як наслідок, у багатьох затриманих траплялася втрата свідомості від голоду та браку сил. Медична допомога пораненим та хворим надавалася так, щоб ця особа просто не померла, проте й остаточно не одужала. Здорових військовополонених відправляли на примусові роботи безпосередньо на лінію бойового зіткнення. Особисто його відправляли в район Донецького аеропорту. Його завданнями був пошук поранених та вбитих у бою проросійських найманців, а також робота з боєприпасами. Звісно, така праця жодним чином не оплачувалася. Крім того, під час виконання трудової повинності його могли побити. Зв`язку із зовнішнім світом не було. Проросійські найманці забороняли спілкуватися з близькими людьми та правозахисниками по телефону. В такому стані він знаходився до лютого 2015 року. В ніч з 21 на 22 лютого 2015 року його звільнено з полону за домовленістю воюючих сторін. Після звільнення з полону він знаходився на лікуванні та реабілітації. Вже перебуваючи на підконтрольній Україні території, він дізнався, що його родичі зверталися до штабу антитерористичного центру при СБУ зі зверненням щодо його місця знаходження. Як свідчить відповідь на звернення, про його перебування в полоні працівники спецслужб знали. Після визволення з полону він продовжив проходити військову службу та у 2015 році уклав контракт із ЗСУ. Наразі він проходе навчання у Житомирському інституті імені С.П. Корольова та має звання курсанта. Після полону він не повертався в зону проведення бойових дій на сході України. За особисті якості, виявлені під час проходження військової служби, він удостоєний нагрудних знаків «За зразкову службу» та «За взірцевість у військові службі». Отримане ним посвідчення серії НОМЕР_2 від 23.11.2015 дає йому право на пільги, що встановлені для ветеранів війни учасників бойових дій. Таким чином, саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України він з 23.08.2014 по 22.02.2015 знаходився в полоні на території тимчасово окупованої частини Донецької області України. Звернення до суду, обумовлено, тим, що він має на меті набути статус жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, що є підставою виникнення низки прав та обов`язків. Чинним законодавством України не передбачено позасудового порядку встановлення факту перебування в полоні, тому він змушений звернутися до суду з даною заявою.
Заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, але від представника заявника надійшло клопотання, в якому він підтримав заявлені вимоги в повному обсязі та просив розглядати справу за його та заявника відсутності.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, але надіслав суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Представник заінтересованої особи Російської Федерації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне.
Згідно з паспортними даними, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Дмитрівка Знам`янського району Кіровоградської області. На даний час він зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 (а.с.25-26).
Зі змісту військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого Кіровоградським військовим комісаріатом Кіровоградської області 13.05.2015, встановлено, що ОСОБА_1 01.08.2013на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №89-к прийнятий у ЗСУ за контрактом на посаду радиста (а.с.213-229).

Довідка від 31.10.2014 №1724 видана старшому солдату ОСОБА_1 про те, що він дійсно безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях. Підстава: наказ командира ВЧ НОМЕР_1 №77 від 07.04.2014 (а.с.30).

З листа штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/8-С-1892 від 18.09.2017, встановлено, що військовослужбовець ЗСУ ОСОБА_1 01.09.2014 потрапив у заручники до незаконних збройних формувань в районі проведення антитерористичної операції та був визволений 21.02.2015 (а.с.230).
На підставі контракту від 11.08.2015 ОСОБА_1 проходе військову службу (навчання) у Житомирському інституті імені С.П. Корольова та має звання курсанта (а.с.71).

ОСОБА_1 26.08.2015 №529 відзначений почесним нагрудним знаком начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України «За взірцевість у військові службі» ІІІ ступеня (а.с.78). Також, ОСОБА_1 нагороджений нагрудним знаком «За зразкову службу» (а.с.77).

Посвідчення серії НОМЕР_2 видано ОСОБА_1 23.11.2015. Пред`явник цього посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.79).

Частинами 1-3 статті 17 Конституції України встановлено, що Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Згідно з п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, до повноважень Верховної Ради України належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.
Відповідно до пунктів 1, 17, 18 частини 1 статті 106 Конституції України, Президент України: забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України.
Пунктами 19 та 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Вищенаведені положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
У статті 1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про оборону України», у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення такого факту має безпосередній зв`язок та випливає з компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.
Підтвердженням такої позиції є прийняття Верховною Радою України та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Так, Верховною Радою України 15.04.2014 прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що зазначено в ст.2 цього Закону.
У подальшому, постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 №129-VІІІ затверджено Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України: визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).
Також, Верховна Рада України постановою від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014. У вказаній Заяві Верховної Ради України також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.
Частиною 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
В Україні таким уповноваженим державним органом є Рада національної безпеки та оборони України.
Відповідно до частин 1-3, 7 статті 107 Конституції України, рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України. Рада національної безпеки і оборони України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони. Головою Ради національної безпеки і оборони України є Президент України. Рішення Ради національної безпеки і оборони України вводяться в дію указами Президента України.
Президент України своїм Указом від 24.09.2015 №555/2015 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Крім того, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» було затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, де зазначено м.Донецьк (Донецька міська рада).
З огляду на викладене, факт збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, є загальновідомим і не підлягає доведенню.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя і здоров`я ОСОБА_1 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
За змістом роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Дослідивши надані сторонами докази та встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, аналізуючи та оцінюючи всі докази по справі в їх сукупності, виходячи з того, що дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи доведено факт, що саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України Степаненко Д.О. знаходився в полоні на території окупованої частини Донецької області, а встановлення даного факту необхідне йому для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, враховуючи, що чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, суд вважає за необхідне встановити факт перебування заявника в полоні у контрольованих Російською Федерацією збройних формувань на окупованій території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

За відсутності доказів перебування заявника в полоні в період саме з 23.08.2014 та по 22.02.2015, з урахуванням листа штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України №33/8-С-1892 від 18.09.2017, суд вважає, що заяву ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а саме встановити факт перебування його в полоні в період з 01.09.2014 по 21.02.2015.

На підставі Конституції України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закону України «Про оборону України», Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», керуючись ст.ст.259, 263-265, 268, 293, 294, 315-316, 319 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту перебування в полоні, задовольнити частково.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , з 01.09.2014 по 21.02.2015 в полоні у контрольованих Російською Федерацією збройних формувань на окупованій території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду через Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 01.10.2019.

Суддя Знам`янського міськрайонного суду

Кіровоградської області О.В. Савельєва