Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 610/2674/16-ц

провадження № 61-18541св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Центренерго»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Андріївська селищна рада Балаклійського району Харківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року у складі судді Носова Г. C. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Кіпенка І. C., Кокоші В. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Центренерго»

(далі - ПАТ «Центренерго») звернулось до суду з позовом до відповідача, в якому після уточнення позовних вимог, просило зобов`язати ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки, яка була надана Зміївській тепловій електричній станції ПАТ «Центренерго» (далі - Зміївська ТЕС) у постійне користування відповідно до державного акта, виданого 1993 року, серії Б № 045850 , реєстраційний номер 161, на підставі рішення виконкому Зміївської районної ради Харківської області, який існував до порушення прав, шляхом зносу (демонтажу) металевої огорожі та греблі з бутового каміння збудованої на гідротехнічній споруді «Канал продувки».

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що Зміївська ТЕС здійснює землекористування у межах АДРЕСА_1, загальною площею 2 403, 71 га, на підставі державного акта, виданого 1993 року, серії Б № 045850 , реєстраційний номер 161, на підставі рішення виконкому Зміївської районної ради Харківської області. 07 квітня 2016 року комісією Зміївської ТЕС під час здійснення обстеження гідротехнічної споруди «Канал продувки» виявлено, що ОСОБА_1 збудував упоперек «Каналу продувки» перегороджуючі конструкції у вигляді металевої огорожі та греблю з бутового каміння, що порушує виконання функціональних властивостей споруди. Це при масовому скиданні технічної води зі спеціальної водойми призведе до переповнення і пошкодження відкосів «каналу продувки», а також відбудеться затоплення прилеглих домогосподарств інших мешканців. ОСОБА_1 не є власником або землекористувачем цієї земельної ділянки, у нього відсутні законні підстави для спорудження будь-яких конструкцій (металевої огорожі та греблі з бутового каміння), він самовільно захопив охоронну зону ділянки землі вздовж каналу.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач та третя особа позов не визнали, вважали його необґрунтованим, та таким, у якому необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки, яка була надана Зміївській ТЕС у постійне користування відповідно до державного акта, виданого 1993 року, серії Б № 045850 , який існував до порушення прав, шляхом зносу (демонтажу) металевої огорожі та греблі з бутового каміння, збудованої на гідротехнічній споруді «Канал продувки», вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції керувався тим, що спірна земельна ділянка належить Зміївській ТЕС на праві постійного користування, в зв`язку з чим ані відповідач, ані третя особа не мають законного права самостійно будь-що будувати, без належного погодження з позивачем. Зміївська ТЕС як користувач не надавала ОСОБА_1 дозволу на будівництво греблі з бутового каміння поперек каналу продувки, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що ця частина земельної ділянки зайнята ним самовільно, а будівництво на ній здійснено самочинно. Відтак, оскільки користувач земельної ділянки заперечує проти збереження самовільно побудованих упоперек «каналу продувки» перегороджуючих конструкцій, зазначена ділянка підлягає звільненню від цих конструкцій за рахунок особи, яка їх самочинно побудувала, тобто відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. Додатково зазначив, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року задоволено позов ПАТ «Центренерго» до Управління Держкомзему у Зміївському районі Харківської області та зобов`язано скасувати запис в Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності чи право користування земельною ділянкою, договорів оренди, щодо скасування, зокрема державного акта, виданого у 1993 році, на право користування землею, серії Б № 045850, реєстраційний номер 161. Факт встановлення металевої огорожі та греблі з бутового каміння відповідачем не заперечується, як і та обставина, що ОСОБА_1 не є власником або землекористувачем цієї земельної ділянки, у нього відсутні законні підстави для спорудження будь-яких конструкцій (металевої огорожі та греблі з бутового каміння), він самовільно захопив охоронну зону ділянки землі вздовж каналу.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 , не погодившись із судовими рішеннями, у березні 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що суди неправильно оцінили наявні у матеріалах справи докази і дійшли необґрунтованих висновків, що позивачу належить право користування спірною земельною ділянкою. Окрім цього, зазначив, що суд безпідставно послався на судове рішення у іншій адміністративній справі, оскільки обставини, встановлені цим рішенням, не мають обов`язкового значення для суду внаслідок того, що відповідач не був учасником у цій адміністративній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу позивач просив касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV) (далі - ЦПК 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, а отже, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі документа, що підтверджує державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою, а саме державного акта на право користування землею, виданого у 1993 році, серії Б № 045850 , реєстраційний номер 161, на підставі рішення виконкому Зміївської районної ради Харківської області, Зміївська ТЕС здійснює землекористування у межах смт Андріївка Балаклійського району Харківської області поблизу вул. Інтернаціональна, загальною площею 2 403, 71 га.

Згідно з актом обстеження від 07 квітня 2016 року гідротехнічної споруди «Канал продувки» за адресою: смт Андріївка Балаклійського району Харківської області, який перебуває у користуванні Зміївської ТЕС, комісією Зміївської ТЕС виявлено, що ОСОБА_1 , мешканець АДРЕСА_1 , збудував поперек «каналу продувки» перегороджуючі конструкції, а саме: металеву огорожу та греблю з бутового каміння, що порушує виконання функціональних властивостей споруди, що при масовому скиданні технічної води зі спеціальної водойми призведе до переповнення і пошкодження відкосів «каналу продувки», а також відбудеться затоплення прилеглих домогосподарств інших мешканців. Відповідач самовільно захопив охоронну зону ділянки землі вздовж каналу.

11 квітня 2016 року Зміївська ТЕС звернулася до ОСОБА_1 з вимогою про негайне усунення порушень шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення. Вимоги були проігноровані.

За виявленими порушеннями 05 травня 2016 року Зміївська ТЕС звернулася до голови Андріївської селищної ради з проханням обстежити в установленому законом порядку земельну ділянку, що перебуває у користуванні позивача, та засвідчити факт самовільного зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки, яка належить Зміївській ТЕС.

Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 24 травня 2016 року в АДРЕСА_1 комісією у складі депутата Андріївської селищної ради та представників Зміївської ТЕС виявлено, що ОСОБА_1 загородив за своєю садибою (ширина 37, 11 м) частину «каналу продувки» Зміївської ТЕС огорожею з металевого профілю та збудував греблю з бутового каміння поперек каналу продувки. Комісією засвідчено факт самовільного зайняття частини земельної ділянки (каналу продувки), яка належить Зміївській ТЕС.

Актом обстеження земельної ділянки від 24 травня 2016 року № 14 державним інспектором сільського господарства в Харківській області у присутності представників Зміївської ТЕС зафіксовано самовільне заняття земельної ділянки ОСОБА_1

13 червня 2016 року Зміївська ТЕС повторно звернулася до відповідача із вимогою щодо відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, однак зазначена вимога також була проігнорована.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 7 ЗК України (у редакції Закону України від 18 грудня 1990 року № 561-XII) у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям.

ЗК України визначено право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина перша статті 92).

Відповідно до частини першої пункту 6 розділу Х Перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (справа про постійне користування земельними ділянками) встановлено, що використання терміна «набувають» після набрання чинності статтею 92 ЗК України свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року до його переоформлення; положення статті 92 ЗК України припускають поширення цього поняття лише на випадки первинного отримання земельної ділянки із земель державної та комунальної власності підприємствами, установами та організаціями, що належать до державної або комунальної власності, а також громадянами та юридичними особами, які набувають права власності та користування земельними ділянками.

Також Конституційний Суд України визначив, що згідно зі статтею 116 ЗК України громадяни і юридичні особи набувають право власності і право користування земельними ділянками із земель державної і комунальної власності на підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК. Підприємства, установи і організації, що мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до набрання чинності ЗК України, не втрачають раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Отже, Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу X «Перехідних положень» ЗК України, у якому передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2005 року (після змін - до 2008 року) переоформити право власності на них або право оренди на них.

Таким чином, ані законодавством, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, ані чинним земельним законодавством позивач не обмежений у часі при оформленні права користування чи права власності на земельну ділянку.

Пунктом 7 розділу Х «Перехідні положення» до ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте Зміївською ТЕС в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Враховуючи наведене, правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що право користування спірною земельною ділянкою належить позивачу відповідно до державного акта, виданого у 1993 році, який сторонами не оскаржувався, не визнавався недійсним, а отже є належним доказом існування у позивача права користування земельною ділянкою.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно посилались на судове рішення у іншій справі, оскільки відповідач не брав у ній участь, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки суд встановив наявність у позивача права користування спірною земельною ділянкою, яке виникло у нього відповідно до державного акта.

Доводи касаційної скарги щодо невірної оцінки судами доказів права позивача на постійне користування спірною земельною ділянкою фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко