Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 754/17518/14-ц

провадження № 61-25939св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», Банк) звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява ПАТ «УкрСиббанк» мотивована тим, що 23 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 79 950,00 дол. США терміном до 23 березня 2017 року зі сплатою 13 % річних.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 23 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 не виконала зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим Банк просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 27 березня 2015 року становить 32 175,69 дол. США, та пені в розмірі 61 273,98 грн, з яких: 26 905,08 дол. США - заборгованість за кредитом, 5 270,61 дол. США - заборгованість за відсотками, 42 747,84 грн - пеня за прострочення сплати за кредитом, 8 256,14 грн - пеня за прострочення сплати відсотків, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною - 849 000,00 грн, встановленою відповідно до звіту про оцінку майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року у складі судді Галась І. А. позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 березня 2007 року № 0 у розмірі 32 175,69 дол. США та 61 273,98 грн пені звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 177,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 177,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, оскільки ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за кредитним договором, станом на 27 березня 2015 року має заборгованість в розмірі 32 175,69 дол. США та пені в розмірі 61 273,98 грн, ПАТ «УкрСиббанк» набуло права кредитора та іпотекодержателя за кредитним і іпотечним договорами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2017 року рішення суду першої інстанції змінено, викладено абзаци перший, другий резолютивної частини в новій редакції.

Позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , на погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором від 23 березня 2007 року № в сумі 32 175,69 дол. США та пені в розмірі 61 273,98 грн, з яких: 26 905,08 дол. США - заборгованість за кредитом, 5 270,61 дол. США - заборгованість за відсотками, 42 747,84 грн - пеня за прострочення сплати за кредитом, 18 526,14 грн - пеня за прострочення сплати відсотків.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів.

Визначено початкову ціну предмета іпотеки для подальшої реалізації в розмірі 1 092 932 грн, проте не нижче звичайної ціни на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

У зв`язку з цим абзаци третій - сьомий слід вважати абзацами п`ятим - дев`ятим відповідно.

У іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що, установивши сукупність обставин, які є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, повинен відповідно до статті 217 ЦПК України 2004 року вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а не відмовляти в позові.

Відповідний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

Суду не надано доказів наявності у ОСОБА_2 на праві власності іншого житла або іншого постійного місця проживання, за яких суд мав би підстави дійти висновку про незастосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Сам по собі факт реєстрації ОСОБА_2 за іншою адресою протягом певного часу не свідчить про наявність у неї іншого постійного житла. Крім того, на час розгляду справи ОСОБА_2 була зареєстрована у належній їй на праві власності квартирі, яка передана в іпотеку Банку.

Позивач не заявляв вимог про виселення, отже, сторони не позбавлені права врегулювати спір мирний шляхом на стадії виконання судового рішення з огляду на положення статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Суд першої інстанції помилково не зазначив власника предмета іпотеки та початкову ціну його реалізації.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно з`ясував обставини справи, не взяв до уваги, що квартира, яка є предметом іпотеки, є постійним місцем її проживання й загальна площа квартири не перевищує 140,00 кв. м, тому ця квартира не підлягає відчуженню. Усі складові кредитної заборгованості підлягають обчисленню у національній валюті України - гривні, чого суд апеляційної інстанції не взяв до уваги. Суд першої інстанції не вирішив вимогу про стягнення заборгованості, проте суд апеляційної інстанції цей недолік не усунув.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 23 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 79 950,00 дол. США терміном до 23 березня 2017 року зі сплатою 13 % річних.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 23 березня 2007 року між Банком і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 18 грудня 2001 року.

Предметом заявленого позову є звернення стягнення на предмет іпотеки на погашення кредитної заборгованості, боржник є відмінним від іпотекодавця.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ПАТ «УкрСиббанк» набуло права кредитора та іпотекодержателя за кредитним і іпотечним договорами.

ОСОБА_1 не виконала зобов`язань за кредитним договором, станом на 27 березня 2015 року має заборгованість в розмірі 32 175,69 дол. США та пеню в розмірі 61 273,98 грн, з яких: 26 905,08 дол. США - заборгованість за кредитом, 5 270,61 дол. США - заборгованість за відсотками, 42 747,84 грн - пеня за прострочення сплати за кредитом, 18 526,14 грн - пеня за прострочення сплати відсотків.

Доказів належного виконання зобов`язань за кредитним договором, погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами, як це передбачено кредитним договором від 23 березня 2007 року, відповідач не надала. Факт укладення договорів кредиту та іпотеки, отримання грошей та порушення кредитних зобов`язань відповідачі не спростували.

Право позивача вимагати повернення кредиту або звернути стягнення на предмет іпотеки та обов`язок боржника ОСОБА_1 сплатити заборгованість за кредитом, відсотки, пеню, а також розрахунки такої станом 27 березня 2015 року відповідають змісту укладеного між Банком і ОСОБА_1 кредитного договору.

Вищезазначена сума заборгованості є значною та з огляду на положення статті 39 Закону України «Про іпотеку» завдає збитків іпотекодержателю. Право Банку звернути стягнення на предмет іпотеки, у тому числі за рішенням суду, передбачено договором іпотеки (пункт 4.1). При цьому іпотекодавець гарантувала відсутність прав інших осіб на предмет іпотеки.

У справі наявні докази виконання Банком положень статей 12, 35 Закону України «Про іпотеку», надіслання іпотекодавцю та отримання останнім та боржником письмової вимоги про усунення порушення із зазначенням стислого змісту порушених зобов`язань, вимоги про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі специфічні правила для здійснення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачені складові, які є обов`язковими для вказівки судом у рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації, в тому числі й реалізації на прилюдних торгах. При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, в розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд повинен установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні.

Відповідний висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 21 грудня 2016 року справі № 6-2839цс16.

07 червня 2014 року, тобто на час ухвалення рішення суду апеляційної інстанції, набрав чинності Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до статті 1 цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст.. 4 Закону України «Про заставу» та/або предмет іпотеки, згідно із статтею 5 Законом України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, тому він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Отже, установивши сукупність обставин, які є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, повинен відповідно до статті 217 ЦПК України 2004 року вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а не відмовляти в позові.

Відповідний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

Суду не надано доказів наявності у ОСОБА_2 на праві власності іншого житла або іншого постійного місця проживання, з огляду на що суд мав би підстави дійти висновку про незастосування вищевказаного Закону.

Сам по собі факт реєстрації ОСОБА_2 за іншою адресою протягом певного часу не свідчить про наявність у неї іншого постійного житла. Крім того, на час розгляду справи ОСОБА_2 була зареєстрована у належній їй на праві власності квартирі, яка передана в іпотеку Банку.

Оскільки судом встановлено, що належна ОСОБА_2 на праві власності квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 43,20 кв. м, жилу площу - 17,90 кв. м, тобто меншу, ніж зазначено в Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Банком не спростовано доводів ОСОБА_1 про відсутність у іпотекодавця на праві власності іншого житла та того, що ця квартира є постійним місцем проживання, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки та застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Урахувавши пункт 1.1 укладеного між сторонами іпотечного договору, звіт про оцінку майна від 06 лютого 2007 року № 170206-05, складений Товариством з обмеженою відповідальністю «Коворкінг Центр (Нерухомості)», суд апеляційної інстанції правильно визначив початкову ціну предмета іпотеки для подальшої реалізації в розмірі 1 092 932 грн, проте не нижче звичайної ціни на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Суд касаційної інстанції вважає, що висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судом апеляційної інстанції правильно застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко