Провадження № 2/369/386/19
19.02.2019 року Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Дубас Т.В.,
при секретарі Ріпка Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -
В жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував з відповідачкою ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах з 2011 року по 2013 рік.
Від сумісного проживання у них народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, серії НОМЕР_2.
ОСОБА_1 з відповідачкою проживає окремо, їхній син, ОСОБА_3 проживає разом з позивачем і перебуває на повному його утриманні. Спору стосовно місця проживання дитини не було, відповідачка не заперечувала, що дитина залишилась проживати з позивачем.
ОСОБА_2 з 2013 року фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов'язків, не цікавиться життям сина, не надає коштів на утримання, не спілкується з ним, не турбується про фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом його здоров'я та навчання.
Нагляд за станом здоров'я дитини ОСОБА_3 з моменту народження і по сьогоднішній день здійснює позивач. Відповідачка участі у цій сфері життя дитини не приймала і не приймає. Поведінку матері можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками.
Тому просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнути аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 із ОСОБА_2, в розмірів ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше як 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подання заяви та до досягнення повноліття дитиною. Стягнути судовий збір в розмірі 704,80 грн з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.10.2018 року відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження у справі.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.
У судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої просив розгляд справи провести у його відсутності. Позовні вимоги підтримав.
У судове засідання відповідач не з'явилась. Про час, день та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду невідомі.
Представник Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області направив до Києво-Святошинського районного суду Київської області лист, згідно якого просив розгляд справи провести у їх відсутності за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства.
Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах.
Зі свідоцтва про народження виданого Виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області серія НОМЕР_2 вбачається, що батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
З акту депутата Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до довідки виданої дошкільним навчальним закладом «Барвінок» Білогородської сільської ради № 13 від 01 червня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує ДНЗ «Барвінок» в с. Білогородка (група «Калинка») з 01.09.2016 року і по теперішній час. За час перебування в закладі дитину приводили і забирали батько ОСОБА_1, бабуся ОСОБА_4, які проживають за адресою: АДРЕСА_1. Виховує та доглядає за дитиною ОСОБА_1.
Відповідно до висновку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 18.05.2018 року № Т 137701.1241.2 визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
П. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позивачем у такій справі, згідно ст. 165 СК України та абз. 1 п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", може бути один з батьків.
Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач, в якості обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що з 2013 року фактично самоусунулась від виконання своїх обов'язків, не цікавиться життям сина, не надає коштів на його утримання, не спілкується з ним, не турбується про фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом його здоров'я та навчання.
Вимогами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.
У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Разом з тим, як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.
На підставі зазначеного, оцінивши зібрані по справі докази, а також враховуючи те, що обставини ухиляння відповідача від виконання своїх обов'язків по належному вихованню та утриманню дитини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.
Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами у справі не досягнуто. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дітей той із них, з ким вони проживають, вправі звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів.
Згідно з ч. 1ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Ч. 1ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
За приписами ч. 2ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно з ч. ч. 1, 2ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Враховуючи обставини, викладені у ч. 1 ст. 182 СК України, виходячи з принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, суд приходить до висновку про те, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина, має становити 1/4 частину всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на одну дитину, оскільки, на думку суду, саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення з урахуванням грошового забезпечення, яке повинен надавати на утримання дитини його батько ОСОБА_1, є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини, його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що вона не має можливості сплачувати аліменти на утримання дітей.
Відповідно до норми ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позов ОСОБА_1 пред'явлено 24 жовтня 2018 року, відтак аліменти суд присуджує саме з цього дня.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність позов задовольнити.
Відповідно дост. 141 ЦПК Українисуд присуджує з відповідача судовий збір у сумі 704,80 грн в дохід держави.
Згідно з положеннями п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. ст.180,182,183 Сімейного кодексу України, ст. ст. 15, 16, 56, 58, 61, 63 Цивільного кодексу України, ст. ст. 6, 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", п. п. 15, 16, 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" та, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280, 281 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь позивача ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину і до досягнення дитиною повноліття починаючи з 24 жовтня 2018 року.
Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок на користь ОСОБА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок в дохід держави.
Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
Інформація про позивача: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, адреса місця проживання: АДРЕСА_1.
Інформація про відповідача: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, місце проживання: АДРЕСА_2.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Т.В. Дубас