Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 750/9204/16-ц

провадження № 61-24803св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2016 року в складі судді Коверзнева В. О. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Вінгаль В. М., Кузюри Л. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення аптеки, розташованого в будинку АДРЕСА_1 , укладеного 17 вересня 2014 року між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 , визнання недійсним договору дарування даного нежитлового приміщення аптеки, укладеного 16 травня 2016 року між відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , визнання за позивачем права власності на дане нежитлове приміщення аптеки та усунення перешкод в користуванні ним шляхом передачі примірника договору оренди, ключів, технічної та бухгалтерської документації.

Позов мотивований тим, що у 2014 році стосовно позивача розпочато кримінальне провадження за частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України, яка передбачає конфіскацію всього майна. Перебуваючи в зв`язку з цим під впливом тяжкої обставини, позивач змушений був укласти з відповідачем ОСОБА_2 договір дарування нежитлового приміщення аптеки, розташованого в будинку АДРЕСА_1 . Позивач вважає цей договір фіктивним, оскільки насправді він не бажав відчужувати належне його нерухоме майно, яке використовував у підприємницькій діяльності. Після того, як кваліфікацію кримінального правопорушення було змінено на частину першу статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України), яка не передбачає конфіскацію майна, він звернувся до відповідача ОСОБА_2 з вимогою повернення нежитлового приміщення аптеки, проте отримав відмову. Позивач вважає оскаржувані договори дарування недійсними з підстав, передбачених у статтях 233, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування майна недійсними та усунення перешкод у користуванні майном відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що приховування позивачем майна від можливої конфіскації за вироком суду, що набрав законної сили, не вважається тяжкою обставиною і підставою для визнання договору недійсним відповідно до статті 233 ЦК України. Після укладення договору позивач звернувся до суду із заявою про визнання розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , який було розірвано ще 2001 році, фіктивним. Вказана заява була задоволена, а подружжю видано нове свідоцтво про шлюб. У суді позивач пояснив, що незважаючи на розірвання шлюбу в 2001 році, сторони й надалі продовжували проживати однією сім`єю, внаслідок чого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився спільний син. Поновлення шлюбу було необхідно для того, щоб після отримання в дар приміщення аптеки відповідач ОСОБА_2 не сплачувала податки, які за чинним на час укладення договору законодавством України сплачували обдаровані особи, які не перебували з дарувальниками у родинних відносинах. Дана обставина підтверджує те, що сторони договору дарування прагнули реальних правових наслідків за цим договором, а також після його укладення вчинили додаткові дії, спрямовані на мінімізацію витрат, пов`язаних з реальним виконанням договору. Тому відсутні підстави для визнання договору недійсним за статтею 234 ЦК України. 16 травня 2016 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір дарування нежитлового приміщення аптеки, розташованого в будинку АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Скрипкою О. О. Позивач не є стороною даного договору і не має права вимоги визнання його недійсним у судовому порядку. Оскільки позовні вимоги про визнання права власності на нежитлове приміщення аптеки та усунення перешкод у користуванні цим приміщенням є похідними від вимог про визнання договорів недійсними, відмова в визнанні недійсними оспорюваних позивачем договорів дарування тягне за собою відмову і в задоволенні решти вимог позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, щоу першому договорі дарування нежитлового приміщення - аптеки зазначено, що сторони повністю усвідомлюють значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, яке відповідає їхній внутрішній волі як учасників цього правочину, розуміють його природу, а також свої права та обов`язки за договором, кожен з учасників самостійно приймав рішення щодо укладення цього договору, без стороннього впливу як фізичного, так і морального. Згідно з пунктом 3.7 зазначеного договору сторони підтверджують, що відсутні будь-які підстави для визнання договору недійсним. Оспорювані договори дарування є безоплатними, а отже позивачем не доведено суду, що такі договори укладено на вкрай невигідних для нього умовах. У пункті 2.1 договору дарування від 17 вересня 2014 року сторони домовились, що під передачею об`єкта нерухомості за цим договором слід вважати символічну передачу речі, прийняття обдаровуваною від дарувальника документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальнику предмета договору або символів речі (ключів тощо), є прийняттям дарунка. Приховування позивачем майна від можливої конфіскації за вироком суду не є тяжкою обставиною і підставою для визнання договору недійсним, оскільки позивач міг бути примусово позбавлений належного йому майна шляхом його конфіскації лише за вироком суду, що набрав законної сили, який стосовно позивача ОСОБА_2 не ухвалювався. Не є підставою для задоволення позовних вимог посилання позивача на розірвання договорів дарування шести інших об`єктів нерухомості, які укладались одночасно з оспорюваним договором, оскільки зазначені договори розірвано в добровільному порядку і матеріали справи не містять доказів, що їх розірвано саме з підстав фіктивності. Власноручно написана позивачем ОСОБА_2 розписка про відсутність претензій до укладеного договору дарування аптеки, свідчить про добровільність намірів останнього на вчинення оспорюваного правочину. Неправильний висновок суду першої інстанції про те, що позивач не є стороною договору дарування від 16 травня 2016 року і не має права вимоги визнання його недійсним у судовому порядку, не спростовує висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання його недійсним, оскільки позивачем не надано доказів, що договір є фіктивним або укладений відповідачем ОСОБА_2 і ОСОБА_3 під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року позивач ОСОБА_2 , не погодившись з рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2016 року та ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 20 грудня 2016 року, подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

23 лютого 2017 року ухвалою ВССУ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивач ОСОБА_2 .

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 травня 2018 року справу № 750/9204/16-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач надав достатньо належних доказів того, що ним було укладено сім договорів дарування нерухомості з метою убезпечити своє майно від конфіскації у межах кримінального провадження. Шість договорів були розірвані сторонами добровільно після того, як підстави для конфіскації припинили існувати, а щодо останнього договору дарування він не зміг домовитися з обдарованою особою та звернувся до суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач ОСОБА_2 з 29 вересня 2006 року був власником нежитлового приміщення аптеки, розташованого в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 82,2 кв. м.

В Єдиному реєстрі досудових розслідувань 25 грудня 2012 року за № 0001147 внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 190 КК України, а саме про заволодіння ОСОБА_2 чужим майном, вчиненим у особливо великих розмірах шляхом обману.

12 вересня 2014 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

Ухвалами слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігів від 16 вересня 2014 року та від 18 вересня 2014 року накладено арешт на майно ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_2 ; на земельну ділянку за кадастровим номером :01:019:5292, розташовану на АДРЕСА_3, на будинок АДРЕСА_4 ; на будинок АДРЕСА_5 ; на будинок АДРЕСА_6 ; на будинок АДРЕСА_7 ; на квартиру АДРЕСА_8 ; на квартиру АДРЕСА_9 ; на квартиру АДРЕСА_10 ; на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_11 . Відповідні відомості про накладення арешту на зазначене майно були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень 18 вересня 2014 та 23 вересня 2014 року.

17 вересня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_2 укладено сім договорів дарування: квартир АДРЕСА_12, квартири АДРЕСА_13 , нежилого приміщення - аптеки в будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду Чернігівської області від 04 листопада 2014 року, ухваленим у справі за заявою позивача у даній справі ОСОБА_2 про визнання розірвання шлюбу фіктивним, заінтересовані особи - відповідач у даній справі ОСОБА_2 , Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, визнано фіктивним розірвання шлюбу між позивачем у даній справі ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_2 , анульовано свідоцтво про розірвання шлюбу від 29 березня 2001 року, видане Чернігівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського управління юстиції, актовий запис № 417. На виконання даного рішення суду було видано повторне свідоцтво про шлюб.

16 травня 2016 року відповідач ОСОБА_2 уклала з відповідачем ОСОБА_3 договір дарування нежитлового приміщення аптеки в будинку АДРЕСА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Скрипкою О. О.

Згідно із закордонним паспортом позивача ОСОБА_2 , він з жовтня 2014 року по серпень 2016 року перебував на території півострову Крим.

Відповідно до повідомлення про зміну підозри у вчиненні кримінального правопорушення від 05 липня 2016 року дії ОСОБА_2 перекваліфіковано з частини четвертої статті 190 КК України на частину першу статті 190 КК України.

Ухвалою Новозаводського районного м. Чернігів від 08 вересня 2016 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 28 вересня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_2 про відмову від заявлених вимог про визнання розірвання шлюбу фіктивним, рішення Деснянського районного суду м. Чернігів від 04 листопада 2014 року скасовано, провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про визнання розірвання шлюбу фіктивним закрито.

07 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 укладено договори про розірвання договорів дарування квартир АДРЕСА_12, квартири АДРЕСА_13 .

07 вересня 2016 року позивач ОСОБА_2 написав розписку про відсутність з його боку претензій щодо укладеного ним договору дарування аптеки від 17 вересня 2014 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 Цивільний кодекс України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 6 і частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Основними ознаками фіктивного правочину є: 1) введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; 2) свідомий намір невиконання зобов`язань договору; 3) приховування справжніх намірів учасників правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, (далі - ЦПКУкраїни 2004 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами обох інстанцій було встановлено на підставі належним чином оцінених доказів, у тому числі змісту оспорюваного договору дарування нежитлового приміщення аптеки від 17 вересня 2014 року, той факт, що сторонами даного правочину вчинялися дії, спрямовані на реальне виконання укладеного договору дарування.

Висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування від 17 вересня 2014 року недійсним та задоволення інших похідних вимог підтверджується матеріалами справи та фактичними обставини, встановленими судами обох інстанцій. Зокрема, 07 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 укладеного договори про розірвання договорів дарування квартир АДРЕСА_12, квартири АДРЕСА_13 . У цей же день, 07 вересня 2016 року позивач ОСОБА_2 написав розписку про відсутність з його боку претензій до укладеного ним договору дарування аптеки від 17 вересня 2014 року, що спростовує доводи касаційної скарги про те, що позивач не мав наміру укладати даний договір дарування та його укладення було обумовлено виключно можливістю конфіскації майна у кримінальному провадженні.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про підтвердження письмовими доказами наявності в обох сторін наміру щодо реального переходу права власності на безоплатній основі від позивача до відповідача ОСОБА_2 , що спростовує доводи касаційної скарги про фіктивність оспорюваного договору дарування нежитлового приміщення аптеки від 17 вересня 2014 року, а також укладення його під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних для нього умовах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційної інстанції постановлені без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції залишити без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення,є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов