Справа № 347/1408/18
Провадження № 22-ц/4808/266/19
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Малорожинської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду, постановлене у складі судді Крилюк М.І. 28 листопада 2018 року в м. Косові,

в с т а н о в и в :

27 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Малорожинської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

В заяві зазначив, що рішенням Малорожинської сільської ради від 07 лютого 2017 року йому було передано в оренду 0,0662 га земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу). Однак, рішенням Косівського районного суду від 20.03.2018 року вказане рішення сільської ради було скасовано та зобов'язано Малорожинську сільську раду вирішити заяву ОСОБА_2 щодо передачі йому у власність цієї земельної ділянки.

Посилаючись на те, що рішенням сільської ради йому було відмовлено у передачі у власність земельної ділянки, а останньою він користується добросовісно і безперешкодно з 1995 року, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, загальною площею 0,0662 га, для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу), розташованої в АДРЕСА_1.

Крім того, вказав на те, що в результаті бездіяльності Малорожинської сільської ради суттєво погіршився стан його здоров'я, а тому з врахуванням необхідності придбання ліків та у зв'язку з моральними переживаннями просив стягнути з відповідача на його користь 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Косівського районного суду від 28 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що належна йому 1/2 частина будівлі (приміщення зерноскладу) має нежитлове призначення і може бути використана у комерційних цілях та згідно рішення Малорожинської сільської ради від 05.07.2010 року спірна земельна ділянка була віднесена до земель комерційного землекористування.

При цьому, судом не було враховано того, що згідно витягу від 19.10.2016 року земельна ділянка площею 0,0662 га, кадастровий номер НОМЕР_1, має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства та відноситься до земель сільськогосподарського призначення.

Також позивач зазначає, що судом не враховано положень ст. 120 ЗК України про те, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Тобто, положення даної статті спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об'єктів нерухомості, які на ній розташовані.

Крім того, судом не враховано того, що він добросовісно, відкрито і безперервно користується земельною ділянкою більше п'ятнадцяти років, а тому відповідно до ст. 119 ЗК України має право на надання земельної ділянки у власність за набувальною давністю.

Не дав суд належної оцінки і тій обставині, що сільська рада виділила у власність земельну ділянку його братові, який володіє такою на тих же правових підставах, що і він.

Позивач також посилається на правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 13 квітня 2016 року у справі за №6-253цс16 про те, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Не погоджується апелянт і з висновком суду про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідач, як орган місцевого самоврядування, з 2016 року не дає йому можливості отримати у власність земельну ділянку, зокрема, несвоєчасно розглядав його заяви, затягував судовий процес та не виконував рішення суду.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник Малорожинської сільської ради апеляційну скаргу не визнала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, яке може бути використане в комерційних цілях, і земельна ділянка, право власності на яку просить визнати позивач, згідно рішення Малорожинської сільської ради від 05.07.2010 року №1 25/2010 віднесена до земель комерційного землекористування. Крім того, рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 є жителем с. Тюдів і за місцем реєстрації та проживання використав своє право безоплатної приватизації земельних ділянок всього 0,4675 га, а саме: для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0861 га; для ведення особистого селянського господарства - 0,3814 га, тобто фактично використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Також позивач не позбавлений права користування спірною ділянкою чи права викупу останньої.

Однак, повністю погодитись з таким висновком суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Малорожинської сільської ради від 22 вересня 1995 року №27 визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частину зерноскладу, який передано їм як пай, та закріплено земельну ділянку під зерноскладом в рівних частках площею 0,045 га. (а.с.15)

На підставі вказаного рішення Коломийським МБТІ позивачу видано реєстраційне посвідчення від 26.09.1995 року (а.с.16).

25.12.2014 року ОСОБА_1 виготовлено технічну документацію на належну йому 1/2 частину складу (а.с. 26-31).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, сформованої 09.06.2016 року, право власності на нежитлову будівлю (зерносклад) загальною площею 397,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, зареєстровано 06.06.2016 року за ОСОБА_1. Розмір частки - 1/2. (а.с.32)

Рішенням Малорожинської сільської ради від 19.03.2015 року №10-29/2015 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу) загальною площею 0,0662 га в АДРЕСА_1. За заявою позивача було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с.13, 17-25).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.10.2016 року земельна ділянка площею 0,0662 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в АДРЕСА_1, має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства та відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня. (а.с.23)

Рішенням Малорожинської сільської ради від 07.02.2017 року було затверджено проект землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0662 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1, та надано в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,0662 га, для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу).

Рішенням Косівського районного суду від 20.03.2018 року визнано протиправними дії Малорожинської сільської ради та скасовано пункт 2 рішення Малорожинської сільської ради від 07 лютого 2017 року №14-8/2017 про надання в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,0662 га, для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу). Зобов'язано Малорожинську сільську раду вирішити заяву щодо передачі у власність ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 0,0662 га, для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу). (а.с. 34-38)

Рішенням Малорожинської сільської ради від 28 травня 2018 року №24-14/2018, прийнятим на виконання рішення Косівського районного суду від 20 березня 2018 року, відмовлено ОСОБА_1 у наданні у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (обслуговування зерноскладу) загальною площею 0,0662 га в АДРЕСА_1. Цим же рішенням рекомендовано ОСОБА_1 звернутись до Малорожинської сільської ради із клопотанням про надання земельної ділянки у користування (оренду).

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статей 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Статтею 12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші.

В силу положень статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Отже, розпорядження землями від імені Українського народу здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Спеціальним законом, який регулює порядок набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є ЗК України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0662 га на підставі статті 119 ЗК України.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється статтею 119 ЗК України.

Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п'ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України). Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

При отриманні відмови в задоволенні клопотання про передачу земельної ділянки у власність або надання в користування або залишення його без розгляду, громадянин має право оскаржити такі дії органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування до суду в установленому законом порядку.

ОСОБА_1 при зверненні в суд з даним позовом не заявляв вимоги про оскарження дії органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування щодо відмови йому в задоволенні клопотання про передачу земельної ділянки у власність за набувальною давністю, або залишення такого клопотання без розгляду, тощо. І навпаки, при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1, зазначаючи про те, що спірною ділянкою він користується з 1993 року, не звертався до Малорожинської сільської ради з клопотанням про передачу йому у власність земельної ділянки саме в порядку набувальної давності та будь-якого рішення сільська рада з цього питання не приймала.

А як було зазначено вище, сільська рада прийняла рішення про відмову в наданні у власність ОСОБА_1 земельної ділянки на виконання рішення Косівського районного суду.

При таких обставинах справи колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю у такому випадку задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 28 листопада 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Малорожинської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 20 лютого 2019 року