Постанова

Іменем України

21 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 598/1818/16-ц

провадження № 61-34046св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Державний нотаріус Збаразької державної нотаріальної контори ГромикІрина Богданівна,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 24 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Фащевської Н. Є., Щавурської Н. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2016 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Державний нотаріус Збаразької державної нотаріальної контори (далі - Державний нотаріус Збаразької ДНК) Громик І. Б., про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_8. Після її смерті залишилося спадкове майно - 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 10 липня 2015 року ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений Державним нотаріусом Збаразької ДНК Громик І. Б., за яким заповіла вказану частину домоволодіння ОСОБА_5 Вважає, що на час складання заповіту на користь відповідача ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки починаючи з весни 2015 року в неї спостерігалася неадекватна поведінка, у зв'язку з чим вона найняла їй доглядальницю, а в січні 2016 року - сама приїхала із заробітків з-за кордону та протягом трьох тижнів займалася лікуванням матері.Враховуючи викладене, ОСОБА_4просила визнати недійсним вказаний заповіт.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року у складі судді Левків А. І. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_4не надала жодних доказів того, що станом на час складання заповіту (10 липня 2015 року) ОСОБА_8за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 24 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилено. Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 24 липня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що місцевий суд безпідставно поклав в основу свого рішення лише висновок судово-психіатричної експертизи і не дав належної оцінки показанням свідків. Позивачем доведено на підставі належних та допустимих доказів той факт, що станом на час складання заповіту спадкодавець не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто волевиявлення ОСОБА_8 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Всупереч вимогам процесуального закону вказані недоліки не були усунені судом апеляційної інстанції, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення.

У жовтні 2017 року Державний нотаріус Збаразької ДНК Громик І. Б. подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що при посвідченні заповіту вона перевірила дієздатність ОСОБА_8 та її дійсні наміри скласти заповіт саме такого змісту і на таке майно. В момент посвідчення заповіту спадкодавець усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Заповіт було посвідчено без жодного фізичного чи психічного насильства. Волевиявлення ОСОБА_8 було вільним і повністю відповідало її внутрішній волі.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 також подав заперечення на касаційну скаргу,в якому просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку. На час посвідчення заповіту спадкодавець за станом здоров'я могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 598/1818/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п'ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача - ОСОБА_8

Спадкодавцю на праві приватної власності належала 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1

10 липня 2015 року ОСОБА_8 заповіла вказану частину домоволодіння ОСОБА_5 Її заповіт посвідчений Державним нотаріусом Збаразької ДНК Громик І. Б.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, ОСОБА_8 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок психічної хвороби.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року),зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 11 квітня 2017 року № 168 встановлено, що на момент посвідчення заповіту о 09 годині 40 хвилин 10 липня 2015 року у ОСОБА_8 могли бути ознаки порушення функції інтелектуально-мнестичної сфери, але про ступінь вираженості цих порушень беззаперечно зробити висновок неможливо у зв'язку з відсутністю будь-яких об'єктивних даних, які б могли дати оцінку психічного стану підекспертної.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_9 показала, що вона була сусідкою померлої ОСОБА_8 З літа 2015 року спадкодавець «блудила», щось постійно шукала. Вона їй порадила, щоб хтось зводив її у лікарню.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що в січні 2016 року ОСОБА_8 її вже не впізнавала. З літа 2015 року у спадкодавця спостерігалася неадекватна поведінка, а восени її стан здоров'я значно погіршився. Мати позивача ходила в центр міста щось собі купувати та завжди поверталася додому.

Допитана в суді свідок ОСОБА_11 показала, що з лютого 2016 року вона доглядала ОСОБА_8

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили, що стан здоров'я ОСОБА_8 погіршився в кінці 2015 року, а до цього часу - вона була дієздатною та повністю усвідомлювала значення своїх дій.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 57, частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент складання заповіту (10 липня 2015 року) ОСОБА_8 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

При цьому суди обґрунтовано виходили з того, що пояснення свідків не мають доказового значення для вирішення цієї справи, оскільки жоден з них не показав, що в день складання заповіту ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

З урахуванням наведеного не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд поклав в основу свого рішення лише висновок судово-психіатричної експертизи і не дав належної оцінки показанням свідків, а також про те, що позивачем доведено на підставі належних та допустимих доказів той факт, що станом на час складання заповіту спадкодавець не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов