Справа № 456/731/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/811/2533/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Гнатишака О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійним кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року в позові ОСОБА_3 до ПАТ "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору № LVH2GK00000010 від 17.07.2006 року укладеного між ПАТ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 відмовлено.

Дане рішення оскаржила представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4.

В своїй апеляційній скарзі покликається на те, що ОСОБА_3 було введено в оману щодо обставин, які мають значення на стадії перед укладенням кредитного договору, які спонукали фактично та підштовхнули його в подальшому до прийняття рішення щодо придбання фінансової послуги та укладення кредитного договору, яке за інших обставин він би не прийняв та кредитний договір би не уклав. Також, зазначає, що судом безпідставно відхилено, як доказ висновок судового експерта №2249 від 08.06.2017 року, яким підтверджується наведені ним доводи і обставини введення Банком його в оману щодо істотних умов кредитного договору, який ним укладено під впливом Банку та відсутності інформації про умови кредитування та ціну фінансової послуги.

Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Гнатишака О.В. на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до кредитного договору №LVH2GK00000010 від 17.07.2006 року, укладеного між ПриватБанком надалі Банк в особі керуючого Стрийським відділенням ОСОБА_5, що діяв на підставі довіреності № 8615 від 23.11.2005 року та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1, що діяв на підставі особистого волевиявлення, надалі Позичальник, укладено договір про наступне: Банк зобов'язався надати Позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 17.07.2006 року по 16.07.2021 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 25000 доларів США надалі кредит на наступні цілі: придбання двохкімнатної квартири, а також у розмірі 3712,50 доларів США на сплату страховик платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.6.2 даного договору. Період сплати вважати період з 12 по 17 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 355,23 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Даний договір підписаний сторонами договору.

Також встановлено встановлено, що при укладенні договору позивач був ознайомлений з умовами споживчого кредиту та всією необхідною інформацією про порядок його отримання, використання та обслуговування, підписував договір з додатками, погодився з умовами договору і отримав через касу готівку.

Позивач був належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови кредитування, сукупну вартість кредиту, істотні умови договору та графіки здійснення платежів та погодився з ними, підписавши вказаний договір. Умовами передбачено строк кредитування до 17 липня 2021 року (п. 1.1); процентну ставку за користування кредитом в розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; оплату винагороди за надання фінансового інструменту - 0,00% від виданого кредиту в момент надання кредиту; оплату винагороди за резервування ресурсів в розмірі 0,21% річних від суми зарезервованих ресурсів; оплату винагороди за проведення додаткового моніторингу відповідно до п.6.2 договору. Встановлені строки сплати платежів з 12 по 17 число кожного місяця( п.1.1).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів", цей Закон регулює відносини між споживачем та продавцем товарів та визначає права споживачів, а також механізм захисту таких прав.

Згідно приписів Закону України "Про захист прав споживачів", Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ споживачів» від 12.04.1996 р. №5 суд при вирішенні питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем має виходити як із норм Закону України "Про захист прав споживачів" і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм ЦК України та іншого законодавства, що не суперечить Закону України "Про захист прав споживачів".

Частиною 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено коло несправедливих умов у договорах із споживачами. При цьому перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Відповідно до ст. 18 ч.5 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Посилання позивача на положення Закону України "Про захист прав споживачів" стосовно права споживача на інформацію про продукцію, що не зазначено детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, графік платежів у розрізі умов погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, суд вірно вважав такі доводи позивача безпідставними, оскільки останнім не подано доказів наявності в діях відповідача прихованого змісту, чи введення в оману його, як споживача. При цьому, підпис на договорі свідчить, що з умовами кредитного договору він погодився, договір підписав власноручно, не заперечував і одиницю валюти отриманих грошових коштів готівкою через касу банку, за умовами договору. Крім того, постійно на протязі багатьох років кредит позивачем погашався.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.230 ЦК України необхідним є наявність одночасно трьох підстав: факту обману; істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману та наявність умислу в діях відповідача.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, в чому саме полягав обман за обставинами укладеного правочину, або вчинено не на таких умовах. Однак позивач жодних доказів не надав, посилання про наявність в діях відповідача обману ґрунтуються виключно на припущеннях, не підкріплено жодними доказами.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону

Вказані норми не передбачають такого виду цивільно-правового наслідку, як визнання кредитного договору недійсним, відтак, вказані покликання не стосуються меж заявлених вимог, а детальний опис загальної вартості кредиту, як зазначалось вище визначений у п. 6.5 кредитного договору, з яким сторона позивача ознайомилась перед підписанням договору.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позичальнику не надано даних реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, подорожчання кредиту в грошовому виразі, попередження позичальника про валютні ризики, як це передбачено Постановою Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року свідчить про введення споживача в обману та слугує підставою визнання правочину недійсним не заслуговують на увагу, оскільки кредитний договір сторонами укладено 17.07.2006 року, відтак, сторонпи при його укладенні не моги врахувати положення Постанови Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, якої ще не існувало в дату підписання правочину.

Крім цього, відсоткова ставка за кредитним договором та реальна процентна ставка відповідно до Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року є різними економічними категоріями.

Остання обчислюється із розрахунку всіх сумарних витрат: погашення основного боргу за кредитом, процентів за користування ним, комісії на користь банку, платежі на користь третіх осіб, які сплачуються відповідно до отриманого кредиту та пов'язані з обслуговуванням і погашенням кредит (див. визначення поняття "потік" в п. 3.3 Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року), а відсоткова ставка за кредитним договором обчислюється/оплачується виключно від залишку виданого кредиту, відтак, некоректно проводити порівняння/співставлення таких, адже в будь якому випадку, за будь яким кредитним договором реальна процентна ставка, як сумарне значення всіх витрат у відсотках завжди буде більшою від процентної ставки за користування отриманими в кредит коштами.

Отже, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Позивач на момент укладення договору не заявив додаткових вимог щодо умов спірного договору, згідно розрахунку заборгованості кредит погашався неодноразово, тобто позивач користувався кредитними коштами.

Наслідком порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено застосування відповідальності, встановленої ст.15 та 23 цього Закону. Але ч.7 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів"' (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачає лише право споживача у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей - розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Підстав для визнання такого договору недійсним норми Закону України "Про захист прав споживачів" не встановлюють.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України ); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Однак позивач доказів про це не подав.

У разі незгоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатися своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Механізм ознайомлення кредитодавцями позичальників з інформацією, передбаченою ч. 2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", було визначено з прийняттям Правлінням Національного банку України постанови від 10 травня 2007 року №168, якою було затверджено правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Отже ці правила стали чинними після укладення сторонами договору кредиту від 17.07.2006 року.

Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також падав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем договору.

Експерт, визначаючи вартість кредиту, взяв до уваги вартість супутніх послуг та не врахував особливості щомісячного ануїтетного платежу погашення кредитів, сплату страхових платежів за договором страхування майна та особисте страхування, витрати позичальника за резервування кредитних коштів, витрати позивача на нотаріальне посвідчення договору іпотеки, тощо і які чітко і доступно вказані в п. 1.1 Договору.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що висновки викладені в економічному дослідженні, проведеному 17 січня 2016 року та інші наявні у справі докази не свідчать про те, що підприємницька практика відповідача як кредитора була нечесною та ввела позивача в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення ним спірного правочину, а відсоткова ставка та вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обов'язково мали б перешкодити позивачу укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями щодо відсоткової ставки та вартості кредиту ввів його в оману і це вплинуло на укладення позивачем спірного правочину.

Крім того, укладаючи кредитний договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, в сторін не було. Коригування платежів, в основі яких лежить зміна курсової різниці прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

У разі незгоди з умовами кредитного договору споживач може скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, останній має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Позивач розумів умови кредитування, характер процентної ставки за кредитом та погоджувався з ними, що підтверджується здійсненням ним платежів по поверненню кредиту та нарахованих відсотках з липня 2006 року по травень 2015 року.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, позивачем не надано жодних доказів, які вказували на навмисне введення позивача в оману, як і самого факту обману.

Твердження позивача є надуманими та необґрунтованими, оскільки останній був належно ознайомлений зі всіма істотними умовами договору, погодився на ці умови, а також користувався наданим йому кредитом.

З висновку експерта №2249 від 08.06.2017 року за результатами проведення судово-економічної експертизи вбачається, що згідно п.1.1 кредитного договору № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р. процентна ставка за використання кредитних коштів становить 1,00% на місяць (12,00% річних). В межах наданих матеріалів, ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставки) та сукупна вартість кредиту (абсолютне значення подорожчання кредиту) в кредитному договорі № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р. не визначені. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено: ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення кредитного договору № LVH2GK00000010 від 17.07.2006 року складає 17,30% та є вищою від визначеної договором процентної ставки за користування кредитом; сукупна вартість кредиту (абсолютне значення подорожчання кредиту) на момент укладення кредитного договору № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р. складає 40722,54 дол.США.

За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів встановлено, щомісячні платежі (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та інтгтими платежами), передбачені умовами кредитного договору № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р. на момент його укладення, становили від 208,87 дол. США до 475,23 дол. США.

В зв'язку з відсутністю в умовах додаткової угоди б/н від 23.07.2010р. нового (зміненого) розміру платежу (після підвищення відсоткової ставки за угодою до 13,54%) та відсутністю графіку платежів за додатковою угодою б/н від 23.07.2010р., встановити реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р. на момент укладення угоди, не видається за можливе.

Згідно п.1.1. кредитного договору № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р. процентна ставка за використання кредитних коштів становить 1,00% на місяць (12,00% річних). В межах наданих матеріалів, ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставки) та сукупна вартість кредиту (абсолютне значення подорожчання кредиту) в кредитному договорі № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р. не визначені.

За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено: ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) на момент укладення кредитного договору №ЬУН20К00000010 від 17.07.2006р. складає 17,30% та є вищою від визначеної договором процентної ставки за користування кредитом; сукупна вартість кредиту (абсолютне значення подорожчання кредиту) на момент укладення кредитного договору № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р. складає 40722,54 дол. США.

В межах наявних матеріалів не встановлено інформації, наданої позичальнику перед укладенням договору щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту, а також детального розпису загальної вартості кредиту для споживача на момент укладення кредитного договору № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р.

Таким чином, в межах наданих матеріалів, не можливо встановити чи відповідають фактичні дані, зокрема щодо документально обґрунтованого щомісячного платежу, ефективної ставки відсотка (реальної процентної ставки) і сукупної вартості кредиту (абсолютного значення подорожчання кредиту) за кредитним договором №ЬУН2СК00000010 від 17.07.2006р. даним, які викладені в змісті письмової інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту до укладення кредитного договору № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р.

Дослідженням наявних матеріалів справи не встановлено обґрунтованого розміру інфляційних витрат (з описом грошових витрат і зборів, пов'язаних з установленням іпотеки) узгоджених кредитним договором № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р. (в т.ч. додатковою угодою б/н від 23.07.2010р. до кредитного договору № LVH2GK00000010 від 17.07.2006р.).

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30.05.1997 року "'Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Проводячи дослідження, експерт не зважив на ту обставину, що не могли сторони перед укладенням договору виконати вимоги Постанови НБУ (визначення реальної процентної ставки у процентному значенні та абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому виразі), яких на дату укладення оспорюваного правочину 17.07.2006 року ще не існувало.

Чинним на момент укладення договору законодавством не покладено обов'язок на сторін договору щодо визначення в самому кредитному договорі сукупної вартості кредиту, зазначення реальної процентної ставки у процентному значенні та абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому виразі.

Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції чинній на момент укладення кредитного договору не містив застережень щодо визначення перед укладенням договору реальної процентної ставки у процентному значенні та абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому виразі.

Дані вимоги на нормативному рівні включені до Закону одночасно із прийняттям Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року (реєстр. № 541/13808 від 25.05.2007 року) "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" керуючись якою експерт надавав висновок ( в п. 3.3).

Суд вірно відхилив вищезгаданий висновок експерта, оскільки такий жодним чином не підтверджує факту порушення відповідачем чинного законодавства.

Аналізуючи зібрані докази по справі і оцінюючи їх в сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з тим, що права позивача при укладенні та виконанні вищезазначеного договору порушені не були, оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства України, жодних порушень законодавства при укладенні та виконанні договору відповідачем не допущено, крім того, відповідач у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також падав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаного позивачем договору.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.