ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/123/19Головуючий по першій інстанції
Категорія: 302050000 Чубай В.В. Доповідач в апеляційній інстанції Храпко В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Храпка В.Д.,

Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 червня 2019 року, постановленого під головуванням судді Чубая В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання державного акта на права власності на земельну ділянку недійсним, -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним. Позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 травня 1996 року успадкувала 1/2 частку жилого будинку по АДРЕСА_1 . Згідно договору дарування від 13 грудня 2000 року вона прийняла в дар 1/2 частку жилого будинку по АДРЕСА_1 .

На даний час вона є єдиним власником жилого будинку по АДРЕСА_1 , а відтак і земельної ділянки площею 0,43 га згідно рішення Крутьківської сільської ради № 14 від 20 травня 1996 року.

Відповідачка є суміжним землекористувачем.

При проведенні відповідачкою приватизації земельної ділянки було підроблено підпис суміжних землекористувачів в акті погодження меж земельної ділянки від 20 червня 2008 року.

Внаслідок такої приватизації земельної ділянки, відповідач ОСОБА_2 зайняла частину земельної ділянки, яка була надана їй у користування.

Посилаючись на те, що вказаними діями порушено її право користування земельною ділянкою, просила визнати недійсним Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЖ №127948 виданий на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрований 18 листопада 2008 року в книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі № 31 та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати як постановлене із порушенням норм матеріального і процесуального права, а по справі постановити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала на підстави викладені в позовній заяві.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення по наступних підставах:

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 11 травня 1996 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 стали співвласниками по 1/2 частині жилого будинку в с. Крутьки, Чорнобаївського району Черкаської області.

Рішенням Крутьківської сільської ради від 20 травня 1996 року № 14 ОСОБА_1 відкрито погосподарський номер, залишивши в користуванні 0,125 га згідно ст. 67 Земельного кодексу України для обслуговування 1/2 частини жилого будинку та згідно ст. 73 Земельного кодексу України, 0,18 га в тимчасове користування.

Цим же рішенням сільської ради ОСОБА_4 . згідно ст. 67 Земельного кодексу України залишено 0,125 га для обслуговування 1/2 частини жилого будинку.

Рішенням Крутьківської сільської ради від 31 січня 1998 року № ІІ-ХХІІ наділено ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,125 га для обслуговування 1/2 частини жилого будинку, який перейшов їй по спадщині та 0,18 га , згідно ст. 7 Земельного кодексу України, в тимчасове користування строком на 1 рік.

Залишено в користуванні ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,17 га для ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до договору дарування від 13 грудня 2000 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 остання стала власником 1/2 частки жилого будинку в АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 із 13 грудня 2000 року стала власником всього жилого будинку із надвірними спорудами в АДРЕСА_1 .

20 червня 2008 року було складено Акт визначення на погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі. Акт підписаний землекористувачами ОСОБА_5 , ОСОБА_6

ОСОБА_1 вказаний акт не підписувала. В акті вказано, що межі не порушено.

Відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку від 18 листопада 2008 року серія ЯЖ №127948 ОСОБА_2 стала власником 0,9116 га земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства відповідно до рішення Крутьківської сільської ради від 12 червня 2008 року №21-8.

Приватизована земельна ділянка складається із трьох окремих земельних ділянок. Одна із земельних ділянок межує із земельною ділянкою ОСОБА_1

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

У статті 106 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

На виконання ст. 103 Земельного кодексу України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 04 травня 1999 року № 43, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року №354/3647 затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі (чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.п. 1.12, 1.13 цієї Інструкції складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об`єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому законом порядку відведення цієї ділянки.

Складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об`єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформлення правоустановчих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою технічною документацією.

Пунктом 2.1 Інструкції передбачено, що роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 81 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-1952сво18), а також у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 703/183/15-ц (провадження № 61-19984св18).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 заявляючи вимоги про визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 не надала такого державного акту. В матеріалах справи є Державний акт на право власності на земельну ділянку від 18 листопада 2008 року, який позивач не просила визнати недійсним.

Доказів, що підтверджують правомірність володіння чи користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, який є у її власності, по АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 в суд не надала.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 7 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час передачі спірної земельної ділянки в постійне користування) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об`єднанням; релігійним організаціям, промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (частина перша статті 22 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час передачі спірної земельної ділянки в постійне користування).

Відповідно до частин першої та третьої статті 23 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час передачі спірної земельної ділянки в постійне користування) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими. Селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Згідно ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції на час звернення із позовом до суду) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

ОСОБА_1 не надала суду будь-яких документів, підтверджуючих її право користування земельною ділянкою площею 0,43 га.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 червня 2019 року залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: