ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 638/17960/16-ц

провадження № 22ц/818/4118/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Харківська міська рада, представник відповідача - ОСОБА_3 ,

треті особи - Перша державна нотаріальна контора м. Харкова, Дзержинський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року в складі судді Подус Г.С.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, треті особи: Перша державна нотаріальна контора м. Харкова, Дзержинський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання права власності за набувальною давністю, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що вона зареєстрована та мешкає у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 05 листопада 1970 року є власником 1/5 частини цього домоволодіння.

Вказала, що у зв`язку з відселенням для зносу будинків у 421 мікрорайоні, до якого відноситься вулиця Софіївська, та вилученням земельних ділянок для суспільних потреб колишні співвласники 4/5 частин цього домоволодіння не проживають за цією адресою вже більше ніж 25 років.

Зазначила, що за цей час деякі житлові приміщення зруйнувались, крім того житла, яким вона користується, що становить 52,4 кв. м., чим пояснюється зменшення житлової площі порівняно з тією, що вказана станом на 1970 рік у договорі дарування, та складала 137,8 кв. м.

Вказала, що будь-якого іншого житла або грошової компенсації не отримувала та відселена не була, правочинів щодо відчуження майна не вчиняла.

Зазначила, що проживає за вказаною адресою разом зі своєю родиною безперервно з моменту реєстрації з 1973 року, та користується в повному обсязі усією садибою: земельною ділянкою, усіма надвірними будівлями та житловими приміщеннями.

У будинковій книзі нового зразку з 2000 року за даною адресою зареєстровано тільки її та членів її родини: доньку ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5

Вказала, що рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова №154/54 від 17 серпня 1999 року у зв`язку з наданням мешканцям житла для відселення з будинків та з метою виключення випадків укладання договорів купівлі-продажу відселених будинків у 421 мікрорайоні, що підлягає реконструкції, виконавчий комітет вирішив прохати міське бюро технічної інвентаризації анулювати реєстрацію на правовстановлюючі документи на перелік домоволодінь, включаючи спірне домоволодіння.

Зазначила, що вищенаведене рішення виконавчого комітету скасовано та визнано нечинним постановою суду за її позовом до Харківської міської ради, після чого реєстрацію її права власності у бюро технічної інвентаризації поновлено.

Вказала, що за цією адресою вона сплачувала податок за землю до досягнення пенсійного віку, користується газом та електроенергією, є виборцем, користується послугами пошти та знаходиться на обліку у поліклініці.

Зазначила, що більш ніж 15 років відкрито користується усією земельною ділянкою домоволодіння, надвірними будівлями та усім житлом, що збереглося від руйнування.

Вважала, що добросовісно заволоділа нерухомим майном, оскільки в силу руйнування інших житлових приміщень сама житлова площа домоволодіння на момент заволодіння нею стала являти ту частину, в якій вона проживає.

Зазначила, що володіє майном безперервно, оскільки регулярно сплачує комунальні платежі та постійно зареєстрована за цією адресою у будинковій книзі та в паспорті.

Просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на 4/5 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 розташовано на земельній ділянці розміром 21,48 м. х 32,6 м. загальною площею 0,07 га, та в цілому складається із жилого будинку загальною площею 52,4 кв. м. та малоцінних надвірних споруд, та визнати її одноособове право власності на це домоволодіння.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року, у якому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 липня 2019 року виправлено описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. При цьому посилалася на порушення судом норм процесуального права, які суд першої інстанції допустив при розгляді справи.

13 вересня 2019 року до суду апеляційної інстанції від Харківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Харківська міська рада вважала рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що позивач намагається незаконно набути право власності на частину зазначеного домоволодіння, порушуючи право Харківської міської ради на земельну ділянку та право на володіння та розпорядження спірним житловим будинком. Будь - яких рішень про надання земельної ділянки в оренду, власність, користування для розміщення житлового будинку не приймалось. Ще у 1986 році ця земельна ділянка вилучена з користування власників житлового будинку та передана Управлінню капітального будівництва виконкому міської ради з метою знесення у зв`язку з інженерною підготовкою території 421 мікрорайону. Всі мешканці цього будинку, крім ОСОБА_1 , отримали житло або грошову компенсацію за рахунок міського бюджету. ОСОБА_1 відмовилася. Також, зазначив, що чинним законодавством не передбачено визнання права власності за набувальною давністю на майно, яке підлягає знесенню і правова реєстрація якого анульована.

26 вересня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 фактично підтримала свої вимоги та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач усвідомлювала, що частина спірного домоволоління належить на праві власності іншим особам, тому неможливо вважати, що заволодіння ОСОБА_1 спірним майном є добросовісним; відсутність правовстановлюючих документів та відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо власника домоволодіння, відкритість володіння, догляд та утримання майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) є власником 1/5 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05 листопада 1970 року, посвідченого нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим №7-3355, що зареєстрований у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 30 листопада 1970 року (а. с. 26, 27, том 1).

Як вбачається з зазначеного договору станом на час набуття ОСОБА_1 1/5 частини спірного домоволодіння воно в цілому складалось з житлового будинку літ. «А» житловою площею 108,3 кв. м.; житлового будинку літ «В» житловою площею 29,0 кв. м., служб і надвірних будівель, що розташовані на земельній ділянці розміром 700 кв. м.

За вказаною адресою ОСОБА_1 зареєстрована з 13 січня 1973 року до теперішнього часу, що підтверджується копією її паспорта та будинкової книги, а також довідкою про склад сім`ї від 16 травня 2018 року (а. с. 6, 45-48, том 1, а. с. 55, том 2).

Співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 станом на 1988 рік були ОСОБА_7 (1/5 частина), ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (1/5 частина), ОСОБА_10 (2/5 частини) (а с. 113, 213 том 1 ).

У подальшому співвласниками домоволодіння разом з ОСОБА_1 стали ОСОБА_9 (1/5 частина), ОСОБА_11 (1/5 частина) і ОСОБА_12 (2/5 частини) (а. с. 118, том 1).

14 листопада 1984 року між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_9 , укладено договір про порядок користування будинком, посвідчений нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори, згідно якого в користування ОСОБА_1 , якій належить 1/5 частина домоволодіння, віднесені з будинку літ. «А-1» 1-1 кухня площею 7,6 кв. м., 1-2 жила кімната площею 8,3 кв. м., 1-3 жила кімната площею 18,6 кв. м., 1-4 жила кімната площею 13,3 кв. м., 1-сіни площею 4,6 кв. м. (а. с. 52-54, том 2).

З поетажного плану на будинок літ. «А-1» № АДРЕСА_1 станом на 1986 рік та експлікації до нього вбачається, що загальна площа будинку складала 131,8 кв. м., житлова - 91,8 кв. м., з них по квартирі 1, яку фактично займала ОСОБА_1 - 52,4 кв. м. (а. с. 48, 50, том 2).

Рішеннями виконавчого комітету міської ради № 558 від 12 вересня 1979 року та №385-25 від 13 листопада 1985 року Управлінню капітального будівництва міськвиконкому дозволено проектування забудови 421 мікрорайону у м. Харкові, до якого територіально належить спірне домоволодіння.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 11 червня 1986 року № 174-25 земельна ділянка по АДРЕСА_1 вилучена з користування власників житлового будинку, який передано Управлінню капітального будівництва виконкому міської ради з метою знесення, у зв`язку з інженерною підготовкою території 421 мікрорайону.

Зазначеним рішенням наказано Управлінню капітального будівництва виконкому виплатити власникам будинків, що зносяться, вартість будинків, споруд, плодово-ягідних та декоративних насаджень у відповідності до актів Дзержинського райвиконкому, та міській плановій комісії у 1987-1989 роках виділити Дзержинському райвиконкому необхідну житлову площу для відселення мешканців з будинків, що підлягають зносу (а. с. 84-85, том 1).

До переліку будинків, що підлягають зносу, який є додатком до вказаного рішення виконавчого комітету, належить, зокрема, будинок АДРЕСА_1 (а. с. 86, том 1).

Також, з додатку до цього рішення вбачається, що співвласники вказаного будинку відселились та отримали інше житло, а саме, 13 грудня 1988 року сім`я ОСОБА_12 з двох осіб отримала житло за адресою: АДРЕСА_3 ; 04 липня 1989 року - ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_4 ; 04 липня 1989 року - ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 90, том 1).

Як вбачається з листа Департаменту будівництва та шляхового господарства Управління з будівництва, ремонту та реконструкції виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 липня 2017 року в різні періоди в міру отримання квартир для відселення з цього домоволодіння, грошову компенсацію отримали співвласники або їх спадкоємці: у серпні 1998 року ОСОБА_12 - за ОСОБА_10 , ОСОБА_14 (за ОСОБА_15 і ОСОБА_16 ); у січні 2002 року - ОСОБА_17 і ОСОБА_18 (за ОСОБА_7 ). ОСОБА_1 до теперішнього часу компенсацію не отримувала через відмову у попередній період від запропонованого їй житла для відселення (а. с. 213-214, том 1).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що вона відмовилася від запропонованого варіанту житла та грошової компенсації. Вдруге їй не пропонувалось житла або грошової компенсації.

Відселені 4/5 частини домоволодіння, які перейшли у розпорядження територіальної громади, не було знесено через ненадійність поєднання з ними конструктивних елементів (стіни, дах) 1/5 частини будівлі, де проживає сім`я ОСОБА_1 , що могло спричинити руйнування будівлі.

З листа Департаменту будівництва та шляхового господарства Управління з будівництва, ремонту та реконструкції виконавчого комітету Харківської міської ради від 13 січня 2017 року вбачається, що 4/5 частини спірного домоволодіння після забезпечення прав співвласників (надання житла, виплати грошової компенсації) за рахунок міського бюджету перейшли у розпорядження територіальної громади, а його знесення не було реалізовано лише тому, що сім`я ОСОБА_1 відмовилась від отримання запропонованого їй житла та відповідної грошової компенсації (а. с. 113, том 1).

За змістом статті 142 ЦК УРСР, чинного на час відселення співвласників спірного домоволодіння, у разі знесення жилого будинку, належного громадянинові на праві особистої власності, в зв`язку з вилученням земельної ділянки для державних або громадських потреб власник, крім забезпечення його жилим приміщенням, одержує компенсацію відповідно до чинного законодавства.

Статтею 171 ЖК УРСР у редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що у разі знесення жилих будинків, що є в приватній власності громадян, у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних або громадських потреб зазначеним громадянам, членам їх сімей, а також іншим громадянам, які постійно проживають у цих будинках, надаються за встановленими нормами квартири в будинках державного або громадського житлового фонду. Крім того, власникам жилих будинків на їх вибір або сплачується вартість будинків, будівель та пристроїв, що зносяться, або надається право використати матеріали від розбирання цих будинків, будівель та пристроїв за своїм розсудом. За бажанням громадян виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів забезпечують їм (замість надання квартир) можливість позачергового вступу до членів житлово-будівельних кооперативів і одержання в них квартир.

З метою надання мешканцям житла для відселення з будинків та виключення випадків укладання договору купівлі-продажу Виконавчим комітетом Дзержинської районної у м. Харкові ради ухвалено рішення від 17 серпня 1999 року № 154/54 «Про анулювання реєстрації правовстановлюючих документів на будинки в 421 мікрорайоні, підлеглому до реконструкції», яким виконавчий комітет вирішив анулювати реєстрацію на правовстановлюючі документи, зокрема, на будинок АДРЕСА_1 , та просити міське бюро технічної інвентаризації анулювати реєстрацію вказаного будинку, а Управління будівництва, ремонту та реконструкції міста виконкому Харківської міської ради - сплатити грошову компенсацію за будинки, що зносяться, та зелені насадження власникам будинків (а. с. 19, том 1).

ОСОБА_1 оскаржила зазначене рішення виконавчого комітету Дзержинської районної у м. Харкові ради від 17 серпня 1999 року № 154/54 до суду та постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 березня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року, задоволено її адміністративний позов до Харківської міської ради, визнано не чинним та скасовано вищезазначене рішення виконавчого комітету в частині анулювання реєстрації на правовстановлюючі документи на будинок АДРЕСА_1 (а. с. 31-33, 34-36, том 1).

Зазначені судові рішення враховані Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» щодо права власності ОСОБА_1 (а. с. 37, том 1).

Водночас, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №66803808 від 29 серпня 2016 року відомості щодо права власності на будинок АДРЕСА_1 будь-яких осіб у реєстрі відсутні (а. с. 38, том 1).

З копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСОБА_1 02 листопада 2016 року, вбачається, що на теперішній час будинок літ. «А-1» загальною площею 52,4 кв. м. складається з тамбура площею 4,6 кв. м., кухні площею 7,6 кв. м., житлових кімнат площею 8,3 кв. м., 18,6 кв. м. та 13,3 кв. м. (а. с. 39-43, том 1).

ОСОБА_1 є користувачем комунальних послуг за вказаною адресою, що підтверджується відповіддю Акціонерної компанії «Харківобленерго» від 01 березня 2016 року (а. с. 49, том 1), квитанціями за сплату послуг з газопостачання, постачання електроенергії, вивезення сміття (а. с. 139-144, 148-151, 152, том 1, а. с. 120-126, том 2) та договором на надання послуг з газопостачання (а. с. 145-147, том 1), включена до Державного реєстру виборців, що підтверджується повідомленням від 04 лютого 2016 року (а. с. 50, том 1), сплачувала земельний податок (а. с. 153, том 1).

Харківська міська рада у 2013 році зверталась до суду з позовом до ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_1 про відновлення порушеного права та зобов`язання вчинити певні дії щодо звільнення самовільно зайнятого житлового будинку по АДРЕСА_1 , однак щодо ОСОБА_1 від позову відмовилась та в цій частині провадження у справі закрито ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2014 року (а. с. 83, том 1).

Разом з тим, з листа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 04 червня 2018 року вбачається, що будинок АДРЕСА_1 , не є об`єктом комунальної власності громади м. Харкова (а. с. 58, том 2).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

При цьому, необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року, справа №638/2860/16-ц, провадження №61-20357св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2019 року, справа № 717/1551/17, провадження № 61-43294св18.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі, безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте, не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 серпня 2019 року, справа № 187/1113/16-ц, провадження № 61-27890св18; Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 серпня 2019 року, справа № 569/14172/13-ц, провадження № 61-22395св18.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі, і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

При цьому, відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України, зокрема, відкритість та безперервність володіння.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 серпня 2019 року, справа № 522/17354/16-ц, провадження № 61-21581св18.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є власником 1/5 частини спірного домоволодіння. Власникам інших 4/5 частин органами місцевого самоврядування надано інше житло та грошову компенсацію, після чого будинок підлягав знесенню, та його не знесено лише тому, що ОСОБА_1 відмовилась від іншого житла та грошової компенсації, а знесення 4/5 частин будівлі без загрози знищення її 1/5 частини неможливо.

У 2016 році на замовлення ОСОБА_1 виготовлено новий технічний паспорт на домоволодіння, згідно якого площа будинку складає 52,4 кв. м., що відповідно до договору про порядок користування будинком, укладеного між співвласниками ще 14 листопада 1984 року, становить частину будинку, яка віднесена у користування ОСОБА_1 .

Проаналізувавши наведені обставини справи та норми права, що підлягають застосуванню до них, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність визначених статтею 334 ЦК України правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач достовірно знала, що є власником лише 1/5 частини домоволодіння, а інша частина викуплена міською радою у зв`язку з прийняттям рішення про забудову мікрорайону та знесення будівлі.

Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 обізнана про неможливість набуття нею права власності на вказане домоволодіння в цілому, у зв`язку з тим, що воно підлягало знесенню, а тому відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісне заволодіння чужим майном. Крім того, чинним цивільним законодавством не передбачено визнання права власності на майно, яке підлягає знесенню.

Вирішуючи спір, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем 4/5 частин спірного будинку, а відкритість і безперервність користування майном самі по собі не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2019 року, справа № 189/1890/13, провадження № 61-27667св18.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що вона не захоплювала спірне майно, а завжди проживала в частині домоволодіння, що дорівнює 52,4 кв. м., та після відселення інших співвласників їхня частина домоволодіння знищена, а її частина домоволодіння наразі стала окремим будинком, що і складає власне усе домоволодіння АДРЕСА_1 , не є підставою для визнання за нею права власності за набувальною давністю на усе спірне домоволодіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності, та як вбачається з договору про порядок користування домоволодінням від 1984 року, ОСОБА_1 фактично володіла саме приміщеннями загальною площею 52,4 кв. м., отже її володіння такою житловою площею не було безтитульним, а ґрунтувалось на договорі. При цьому, невідомо, яку саме площу в натурі становила 1/5 частина домоволодіння, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , оскільки частки в натурі співвласникам не виділялись.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що колишні співвласники домоволодіння виселились у 80-х роках, покинувши та зруйнувавши свої квартири, та станом на 2004 рік інших власників домоволодіння, крім неї, не залишилось; що вона, вважаючи себе єдиним власником всього домоволодіння, стала користуватися усією територією подвір`я, однак у 2015 році з`ясувалось, що їй, попри відсутність інших мешканців, як і раніше належить лише 1/5 частина домоволодіння, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки позивачу достеменно були відомі співвласники домоволодіння, обставини їх виселення, та той факт, що домоволодіння підлягало знесенню, отже, за таких умов, її не можливо визнати добросовісним набувачем майна.

Посилання ОСОБА_1 на те, що 4/5 частини домоволодіння не мають власника, оскільки майно, що має власника, не може перейти у власність територіальної громади, а також, що спірне домоволодіння не є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова, є необгрунтованими, оскільки у рішенні виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 11 червня 1986 року № 174-25 зазначено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 вилучається з користування власників житлового будинку, який передано Управлінню капітального будівництва виконкому міської ради з метою знесення.

Отже, спірні частини домоволодіння після надання їх власникам іншого житла та грошової компенсації передано Управлінню капітального будівництва виконкому міської ради для зносу.

З листів Департаменту будівництва та шляхового господарства Управління з будівництва, ремонту та реконструкції виконавчого комітету Харківської міської ради від 13 січня 2017 року та 28 липня 2017 року також вбачається, що 4/5 частини спірного домоволодіння після забезпечення прав співвласників (надання житла, виплати грошової компенсації) за рахунок міського бюджету перейшли у розпорядження територіальної громади (а. с. 113, 213-214, том 1).

Харківська міська рада проявляла інтерес щодо спірного майна, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про відновлення порушеного права та зобов`язання вчинити певні дії, хоча провадження у справі щодо неї закрито (а. с. 83, том 1).

На підставі викладеного судова колегія критично ставиться до листа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 04 червня 2018 року, згідно якого будинок АДРЕСА_1 , не є об`єктом комунальної власності громади м. Харкова (а. с. 58, том 2), та вважає доводи ОСОБА_1 щодо відсутності власника та безхазяйності спірних 4/5 частин домоволодіння безпідставними.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що суд перекрутив положення статті 390 ЦК України щодо добросовісного набувача та помилково застосував її до спірних правовідносин, які вона не регулює, та не врахував тлумачення добросовісності, викладене у постановах Верховного Суду, і не посилався на них, висновків суду не спростовують та не свідчать про неправильне вирішення справи.

Посилання ОСОБА_1 на порушення норм процесуального права під час розгляду справи в суді першої інстанції є безпідставними, оскільки у справі проводились судові засідання, на яких вирішувались клопотання позивача, зокрема, питання щодо витребування доказів тощо. Час, протягом якого суд дослідив докази у судовому засіданні та заслухав дебати, не свідчить про допущення ним порушень норм процесуального права чи неповне дослідження доказів у справі.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що в уточненому позові вона виключила третіх осіб у справі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи судом не постановлялась ухвала про виключення з учасників справи третіх осіб до ухвалення рішення.

Посилання ОСОБА_1 на те, що у протоколі судового засідання від 01 жовтня 2018 року неправильно зазначено, що відповідачем подано відповідь на відзив, та безпідставно оголошено перерву у розгляді справи, судовою колегією також відхиляються, оскільки як вбачається з матеріалів справи 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 дійсно подані пояснення (а. с. 41, том 2), які долучені до матеріалів справи, що потребувало ознайомлення з ними. Неправильне відображення у протоколі судового засідання зазначених дій могло бути усунено шляхом подання ОСОБА_1 заперечень на протокол судового засідання, проте, таким своїм процесуальним правом вона не скористалась.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що вона не отримувала відзив на позовну заяву, та докази його направлення не містять трек-номеру, тому й не подавала відповіді на відзив, а не проведення судового засідання у цей день позбавило її можливості дізнатися про існування відзиву, є безпідставними, оскільки до відзиву Харківської міської ради долучено опис вкладення у цінний лист та квитанцію поштового відділення (а. с. 20-21, том 2), що є належними доказами направлення відзиву позивачу. Крім того, позивач не була позбавлена права на ознайомлення з матеріалами справи, та неодноразово подавала власні пояснення щодо обставин справи та заперечень Харківської міської ради.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд повторив відзив відповідача у своєму рішенні та взяв за основу судового рішення заяву по суті справи, порушивши принцип рівності сторін, та ґрунтуючись на припущеннях, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване рішення містить виклад позиції обох сторін у справі, як позивача, так і відповідача.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що справу розглянуто з порушенням строків, самі по собі не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Згідно частин 1, 2 статті 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Відповідно до частин 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, порушення встановлених процесуальним законом строків розгляду справи не може бути підставою для скасування ухваленого судового рішення в апеляційному порядку за відсутності інших обставин, передбачених статтею 376 ЦПК України.

Аргументи ОСОБА_1 щодо допущених у рішенні суду описок та помилок також не можуть бути взяті до уваги у якості підстав для скасування рішення. Резолютивна частина судового рішення про відмову у задоволенні позову помилок не містить та примусовому виконанню, перешкодою для якого могли б стати описки, не підлягає. Питання щодо усунення описок в описовій та мотивувальній частинах рішення суду може бути вирішено шляхом подання позивачем до суду першої інстанції відповідної заяви про виправлення описок, якщо вона вважає, що такі помилки та описки суттєво впливають на його зміст, однак це не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду в апеляційному порядку.

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.