Справа № 161/7003/17 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В.
Провадження № 22-ц/802/227/19 Категорія: 54 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача- Бугайова А. О.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2017 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 20 листопада 2015 року її було звільнено з роботи з ПАТ «Волиньгаз» за власним бажанням у зв'язку з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 25 листопада 2015 року з нею було проведено частковий розрахунок при звільненні та виплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5 217, 21 грн.

Зазначає, що у квітні 2016 року вона звернулася до суду з позовом до ПАТ «Волиньгаз» про стягнення вихідної допомоги, невиплачених грошових коштів за листком непрацездатності та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року позов було задоволено частково і стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» на її користь 3 304, 00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 7 435,00 грн за оплату днів тимчасової непрацездатності. У задоволенні вимог про стягнення невиплаченої вихідної допомоги відмовлено.

Також позивач вказує, що рішенням Апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» 48 329, 78 грн вихідної допомоги.

Позивач зазначає, що після ухвалення апеляційним судом вказаного рішення 30 березня 2017 року з нею проведено повний розрахунок шляхом перерахування на рахунок Першого відділу державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області 59 068, 78 грн.

Покликаючись на несвоєчасну виплату їй вихідної допомоги та грошових коштів за тимчасовою непрацездатністю, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь 277 587,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 листопада 2015 року по 30 березня 2017 року (за 340 робочих днів), з урахуванням отриманої вже суми в розмірі 3304 грн (за 4 дні), присуджених попереднім рішенням суду .

Оскаржуваним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2017 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ "Волиньгаз" на користь ОСОБА_1 277587,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішено питання про стягнення судового збору в користь держави в сумі 2775,87 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ПАТ "Волиньгаз" подало апеляційну скаргу, покликаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, не повне дослідження обставин, які мають значення для справи і не вірну оцінку доказів у справі.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Волиньгаз» задоволено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 р. було ліквідовано Апеляційний суд Волинської області та утворено Волинський апеляційний суд, який розпочав роботу з 03 жовтня 2018 року.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23 червня 2017 року мотивоване тим, що при звільненні позивача ПАТ "Волиньгаз" не виплатило усіх належних їй сум, а саме - тримісячну вихідну допомогу та суму за листком непрацездатності, а тому на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з дати звільнення - 20 листопада 2015 року по дату фактичного розрахунку - 30 березня 2017 року.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 22 вересня 2014 року працювала у ПАТ «Волиньгаз» на посаді начальника управління з персоналу.

20 листопада 2015 року позивач була звільнена із займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

25 листопада 2015 року ОСОБА_1 виплачено 5 217 грн 21 коп. (без урахування оплати за час тимчасової непрацездатності та вихідної допомоги). У день звільнення позивач перебувала на лікарняному і не була присутня на роботі.

У зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, несплатою грошових коштів за період тимчасової непрацездатності та вихідної допомоги, у серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Волиньгаз», про стягнення повного розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, який уточнювала в ході розгляду справи, і просила стягнути в її користь 60308 грн, з яких: 49569 грн вихідної допомоги, 7435 грн оплати непрацездатності та 3304 грн середнього заробітку за час затримки виплати сум, належних при звільненні, за період з 20 по 25 листопада 2015 року (за 4 дні).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» на користь ОСОБА_1 3 304, 00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 7 435, 00 грн за оплату днів тимчасової непрацездатності. В решті відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року скасовано в оскаржуваній позивачкою частині - а саме в частині відмови в задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги, та позовні вимоги в цій частині задоволено частково - стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» на користь ОСОБА_1 48 329, 78 грн вихідної допомоги. В решті рішення не оскаржувалося і залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2017 року залишено без змін.

Як вбачається з копії наказу про звільнення ОСОБА_1, у рядку "підстави звільнення" вказано: «Заява працівника». Враховуючи те, що чинним законодавством України не передбачено право роботодавця змінювати правову підставу розірвання трудового договору, яка зазначена в заяві працівника, а також те, що товариством не було допущено фактів невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, ПАТ "Волиньгаз" вважає підставою звільнення згідно даного наказу ч.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням працівника).

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 19 травня 2016 року у справі за позовом ПАТ "Волиньгаз" до ОСОБА_1 про зміну формулювання причини звільнення з ч.3 ст.38 на ч.1 ст.38 КЗпП України в позові відмовлено.

Однак, судовими рішеннями у справі про стягнення повного розрахунку та у справі про зміну формулювання звільнення апеляційним та касаційним судами встановлено, що саме ч.3 ст.38 КЗпП України, зазначена як підстава для звільнення ОСОБА_1 у наказі ПАТ "Волиньгаз" від 20 листопада 2015 року, і звільнення відбулося за власним бажанням через невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

У зв'язку з наведеним зазначеними вище судовими рішеннями також спростовано відсутність вини роботодавця у невиплаті при звільненні вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, як наслідок такого звільнення.

Згідно з нормами ч.4 ст.82 ЦПК України (ч.3 ст.61 ЦПК 2004 року) обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 44 КЗпП України встановлено, що у разі припинення трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору з підстав, зазначених у статтях 38 і 39, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим, судами встановлено, що до 21 березня 2017 року між сторонами існував спір щодо підстав звільнення та розміру невиплачених сум працівнику. Вказаним вище рішенням апеляційного суду було частково задоволено вимоги в користь працівника ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги, а тому з цього приводу слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При цьому, ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, при його невиконанні, не звільняє роботодавця від відповідальності згідно зі ст. 117 КЗпП України. Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Так, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що у разі стягнення належних звільненому працівникові сум у повному розмірі підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки підлягає зменшенню.

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (постанова Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, справа № 205/4041/14-ц).

Апеляційний суд вважає, що позивач має право на компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні, однак, вирішуючи заявлений позов, необхідно виходити з принципу пропорційності.

Разом з тим, касаційним судом зазначалась, що при новому апеляційному розгляді даної справи слід перевірити обгрунтованість визначених судом першої інстанції сум середнього заробітку за час затримки розрахунку, період затримки їх виплат, а також врахувати період, за який підлягає стягненню середній заробіток та обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, зокрема з урахуванням того, що за період з 20 по 25 листопада 2015 року вже було стягнуто 3304 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку іншим рішенням.

Перевіряючи правильність розрахунку суми стягнутого судом першої інстанції середнього заробітку за час затримки розрахунку, судом апеляційної інстанції встановлено, що задовольняючи позов на суму 277587 грн, суд виходив із розрахунку, наведеного у позовній заяві позивачем ОСОБА_1

Судом на підставі ст. 61 ЦПК України (у редакції, що діяла на час розгляду справи) вірно взято за основу встановлений судовими рішеннями розмір середньоденного заробітку 826,15 грн та період з 20 листопада 2015 року (день звільнення) і по 30 березня 2017 року (день повного розрахунку), а всього 340 робочих днів. Сума середнього заробітку за цей період складає 280891 грн (826,15 грн х 340 дн.). Проте, фактично позивачем з розрахунку виключено 3304 грн. середнього заробітку за 4 дні, які було стягнуто раніше рішенням суду. І ця сума складає 277587 грн (280891 грн - 3304 грн).

Однак, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не навів відповідних розрахунків, з яких він виходив, задовольняючи позов, а лише послався на правильність нарахованих сум позивачем у позовній заяві.

Отже, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги наступні обставини: розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

При вирішенні даного спору апеляційний суд враховує встановлення судовими рішеннями вини підприємства при звільненні позивача щодо невиплати їй вчасно всіх належних коштів, наявність судового рішення про задоволення вимог щодо часткового стягнення вихідної допомоги та інших сум, здійснення роботодавцем 30 березня 2017 року повного розрахунку з позивачем на загальну суму 59 068,78 грн., сплату згідно з рішенням суду 3304,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 7435,00 грн оплати днів тимчасової непрацездатності, а також нетривалий строк затримки таких розрахунків після остаточного вирішення спору щодо їх розмірів.

Враховуючи, що у справі, яка переглядається, вимоги позивача щодо розміру належних їй при звільненні сум судом задоволено частково, із застосуванням принципу розумності, співмірності та пропорційності у суду апеляційної інстанції є правові підстави для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні до суми 60 000 грн, виходячи із розміру середньомісячної заробітної плати позивача, а також беручи до уваги те, що сама природа отриманої позивачем із затримкою вихідної допомоги має компенсаційний характер для звільненого працівника, а не прямо відноситься до зароблених ним під час трудового договору коштів.

Частинами 1, 2 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, апеляційна скарга ПАТ «Волиньгаз» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

З відповідача в користь позивача слід стягнути 60 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також з ПАТ "Волиньгаз" належить до стягнення в користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" у користь ОСОБА_1 60 000 (шістдесят тисяч) гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" в користь держави судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді