Дата документу 21.02.2019 Справа № 337/1703/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/1703/18 Головуючий у 1 інстанції: Кучерук І.Г.
Провадження № 22-ц/807/916/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 24.04.2014 року. Від сумісного життя мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає з нею та знаходиться на її утриманні.

Вважала, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, оскільки він працює, має постійний дохід.

ОСОБА_5 є дитина є інвалідністю, має захворювання: дитячий аутизм, у звязку з цим потребує постійного догляду. Вона не працює у звязку з необхідністю доглядати за дитиною. Вважала, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на її утримання у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів.

На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходи) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини, стягнути з ОСОБА_4 на її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки заробітку (доходи) щомісячно, починаючи з дня подання заяви, стягнути з відповідача на її користь витрати, повязані з оплатою правничої допомоги.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання не повнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку(доходу) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.05.2018 року і до досягнення дитиною повноліття до 29.01.2033 року.

Рішення в цій частині підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку(доходу) щомісяця починаючи з 02.05.2018 року і протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю, та опікування нею.

Рішення в цій частині підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 487 грн. 50 коп.

В інший частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь аліментів на її утримання, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неможливість працювати через необхідність здійснення постійного домашнього догляду за дитиною, просить змінити рішення суду в частині визначення щомісячного розміру аліментів на її утримання, визначивши їх у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з 02 травня 2018 року і протягом усього часу її проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею, в іншій частині рішення залишити без змін, судові витрати віднести на рахунок відповідача.

ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що не має можливості утримувати позивача, визначений судом розмір аліментів ґрунтується на наданих сторонами доказах.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 грудня 2018 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15 лютого 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тому, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги в частині частково задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання.

В частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, рішення суду не оскаржено, тому у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення аліментів, матеріального становища позивача, стану здоровя дитини, матеріального становища відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

За загальним правилом, передбаченим статтею 75 Сімейного кодексу України, встановлено, що дружина та чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

В той же час, Сімейним кодексом визначені особливості надання утримання дружині з якою проживає дитина з інвалідністю.

Зокрема, згідно ч. 1 ст. 88 СК України якщо з одним із подружжя, в тому числі і працездатним, проживає дитина з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005р. N 2961-IV (з подальшими змінами): дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Статтею 1 Закону України "Про охорону дитинства" визначення інвалідності дитини доповнено посиланням на те, що стійкий розлад функцій організму зумовлює обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.

Статтею 19 цього ж Закону визначено безпосередній причинний зв'язок інвалідності з потребою у стороньому догляді, як форми додаткової соціальної допомоги та захисту.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

З аналізу ст. 88 Сімейного кодексу України вбачається, що право на утримання матеріальної допомоги на дитину-інваліда виникає на підставі певних фактів, а саме: проживання одного з подружжя з дитиною-інвалідом та опікування нею, нездатність дитини обходитися без постійного стороннього догляду, походження дитини від одного з подружжя та спроможність другого з подружжя надавати таку допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до роз'яснень у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" та ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 зареєстрована і проживає разом із неповнолітнім ОСОБА_5, являється його законним представником (а.с. 4,6,7,76).

Неповнолітньому ОСОБА_5, як інваліду з дитинства, призначена державна соціальна допомога до 2038 року у розмірі 1762 грн. (а.с.78).

Відповідно до рішення № 256 від 13.03.2018 року ОСОБА_5 зараховано на реабілітацію до реабілітаційної установи: відділення соціальної реабілітації дітей з інвалідністю Хортицького району Запорізького територіального центру соціального обслуговування (а.с. 83 зворот).

З вересня 2017 року неповнолітній ОСОБА_5 проходить курс реабілітації за планом рекомендованим лікарем неврологом у Центрі ранньої соціальної реабілітації при Хортицькій національній академії м.Запоріжжя. Також навчається у гуртку соціально реабілітаційного напрямку «Іверія» позашкільного навчального закладу «Центр естетичного виховання Хортицького району» (а.с.84,85).

Відповідно до довідки №635 від 25.07.2018 року ОСОБА_5 з 01.03.2018 року має статус «дитина інвалід» та потребує домашнього догляду з 29 липня 2018 року (а.с.89).

Згідно до витягу із наказу № 442-к від 27.07.2018 року, ОСОБА_3 надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною яка потребує домашнього догляду (а.с.90).

Судом правильно встановлено, що відповідач є працездатним, не позбавлений можливості отримання систематичного чи разового доходу для надання допомоги на утримання дружини, яка опікується дитиною з інвалідністю.

Зазначені обставини свідчать про наявність правових підстав щодо права позивачки на отримання допомоги.

При визначенні розміру утримання, суд першої інстанції обґрунтовано враховував стан здоровя дитини, яка є дитиною інвалідом, матеріальне становище відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

ОСОБА_3 не надано доказів того, що ОСОБА_4 спроможний надавати їй матеріальну допомогу в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку(доходу) щомісяця, що у відповідності до ст. 88 СК України, ст. 81 ЦПК України є її обовязком.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що у справі ухвалено законне і обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: