Справа № 510/1804/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.19 року Ренійський районний суд Одеської області

У складі: головуючого судді - Сорокіна К.В.,

при секретарі - Івановій Н.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в місті Рені справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачки про визнання права власності в порядку спадкування на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_3 Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем за заповітом, у встановлений законодавством строк звернулась із заявою про прийняття спадщини, крім того на момент відкриття спадщини була зареєстрована та проживала із спадкодавцем. Пізніше, 04.11.2017 р., позивачка звернулась до державної нотаріальної контори за оформленням спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Право власності на іншу Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 позивачка просить визнати за нею в порядку ст. 344, ст. 397 ЦК України.

Представник позивачки ОСОБА_4 (ордер серії ОД № 305240 від 19.10.2017 р.) направила до суду додаткове обґрунтування позовної заяви.

На підставі клопотання представника позивачки ОСОБА_4 про забезпечення доказів з Ренійської районної державної нотаріальної контори було витребувано спадкову справу, яка була відкрита після смерті ОСОБА_3, померлого 15.02.2017 р.

Позивачка у підготовче судове засідання не зявилась, представник позивачки ОСОБА_4 направила до суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, уточнені позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідачка по справі, у підготовче судове засідання не зявилась, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5 (рус. мова), помер 15.02.2017 р. в м. Сімферополь РК; копія свідоцтва про народження ОСОБА_1, мати ОСОБА_2, батько ОСОБА_3; копія свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, прізвище дружини після укладення шлюбу «Гордійчук»; копія заповіту від 21.11.2008 р., згідно якого ОСОБА_3 заповідав все майно донці ОСОБА_1; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, згідно якого заповіт ОСОБА_3 було зареєстровано 21.11.2008 р.; копія технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, власники ОСОБА_2 та ОСОБА_3; копія свідоцтва про право власності на житло № 87 від 17.04.1995 р., згідно якого власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3; домова книга за адресою: м. Рені, вул.. Вознесенська, 147/4; зава ОСОБА_2 від 08.08.2017 р. про відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3, на користь доньки ОСОБА_1, заведена спадкова справа № 188/2017 р.; заява ОСОБА_1 від 08.08.2017 р. про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3, спадкова справа № 188/2017 р.; інформаційні довідки зі Спадкового реєстру; копія рішення Ренійського районного суду Одеської області про встановлення факту смерті ОСОБА_3 15.02.2017 р. у м. Сімферополь АРК, що є тимчасово окупованою територією України.

Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що рішенням Ренійського районного суду Одеської області встановлено факт смерті 15.02.2017 р. у м. Сімферополь АРК, що є тимчасово окупованою територією України ОСОБА_3, 08.01.1940 р.. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № 87 від 17.04.1995 р.

Під час життя ОСОБА_3 залишив заповідальне розпорядження, у звязку з чим спадкоємство здійснюється за заповітом.

08.08.2017 р., тобто у встановлений законодавством строк, позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Ці обставини підтверджуються заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3, на підставі якої заведена спадкова справа № 188/2017. Спадкоємець першої черги за законом ОСОБА_2 відмовилась від прийняття спадщини на користь доньки ОСОБА_1, про що свідчить заява від 08.08.2017 р., адресована до Ренійської районної державної нотаріальної контори.

04.11.2017 р. ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса за оформленням спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину, їй було відмовлено, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що підтверджується постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії. Ця обставина змусила позивачку звернутися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Таким чином, позивачка прийняла спадщину, що залишилася після смерті батька, шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інший спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на її користь.

Крім того, у 2005 р. відповідачка по справі передала позивачці свою частку квартири АДРЕСА_1, в якій вона почала мешкати, господарювати, вважаючи себе її фактичним власником. Позивачка повністю утримує вказану квартиру, сплачує комунальні платежі, за час проживанні у квартирі, позивачкою проведений капітальний та поточний ремонти. Тобто на протязі 10 років позивачка добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином вважає, що є правові підстави для визнання за нею права власності на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1, в порядку ст.. 344 ЦК України.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України).

Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як було встановлено судом, позивачка у справі є спадкоємцем за заповітом (ст. 1235 ЦК України). Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивачка прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та шляхом постійного проживанням із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, відмову від спадщини не заявляла. Інший спадкоємець першої черги відмовився від прийняття спадщини на користь позивачки, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи.

Таким чином, позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1269 ЦК України, однак оформити її не може у звязку з обставинами, які не залежать від неї.

Крім того, судом встановлено що позивачка з 2005 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується квартирою № 4 по вул.. Вознесенській, 147 в м. Рені Одеської області, Ѕ частину якої їй передала її мати, відповідачка по справі ОСОБА_2

Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищего спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

У звязку з тим, що відповідачка не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, погодилась із позовними вимогами, суд приходить до висновку, що позивачка є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивачка не приховувала. Тобто на протязі 10 років позивачка добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за нею права власності на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1, в порядку ст.. 344 ЦК України.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, суд вважає, що позивачка є субєктом набуття права власності на нерухоме майно з підстав прийняття спадщини за заповітом в порядку ч.3 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1269 ЦК України та ст. 344 ЦК України.

З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити її вимоги щодо визнання за неї права власності на нерухоме майно.

Керуючись ст. ст. 328, 344, 397, 1217, 1218, 1222, 1225, 1233, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 40,20 кв.м., житловою площею 26,30 кв.м., підсобною площею 13,90 кв. .м.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяті днів з дня його проголошення.

Суддя К.В. Сорокін