ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1991/19 Справа № 209/250/18 Суддя у 1-й інстанції - Замкова Я.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 вересня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Перша Кам'янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області в особі державного нотаріуса Трощій Наілі Галібовни, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дніпровського району м. Кам'янське про визнання спадкового договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2018 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Перша Кам'янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області в особі державного нотаріуса Трощій Наілі Галібовни, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дніпровського району м. Кам'янське про визнання спадкового договору недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Перша Кам'янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області в особі державного нотаріуса Трощій Наілі Галібовни, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дніпровського району м. Кам'янське про визнання спадкового договору недійсним - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 вересня 2018 року по справі №209/250/18 повністю та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позовні вимоги, а саме: визнати недійсним спадковий договір від 05.10.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, укладений державним нотаріусом першої Кам'янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 вересня 2018 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 вересня 2018 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.10.2012 року позивач ОСОБА_1 як відчужувач з однієї сторони, та відповідач ОСОБА_2 як набувач з другої сторони, уклали спадковий договір, який посвідчено нотаріально державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Наілі Галібовною, зареєстровано в реєстрі за № 1-1794 (а.с. 7).

За умовами пунктів 1-5 вказаного спадкового договору, відчужувач передає у власність відповідача після своєї смерті належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.01.1995 року квартиру АДРЕСА_1 ринковою вартістю 58140 грн.

Набувач відповідно до п. 6 спадкового договору зобов'язаний:

- щомісячно, забезпечувати позивача згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами незалежно від їх вартості;

- в разі смерті відчужувачів поховати їх на цвинтарі м.Дніпродзержинська (Кам'янське).

Відповідно до п. 7 спадкового договору право власності на вказану в договорі квартиру переходить до набувача майна в разі виконання ним умов цього договору та після смерті відчужувача.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Згідно з ст.1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1304 ЦК).

З наведеного визначення спадкового договору вбачається, що істотними умовами договору є: визначення майна, яке переходить до набувача після смерті відчужувача, а також визначення вимог, які пред'являються до дій набувача відчужувачем - вид, характер, перелік, строк їх виконання тощо.

Відчужувач має право вимагати від набувача вчинення дій майнового або немайнового характеру, покладених на нього за спадковим договором (ст. 1305 ЦК), і зобов'язаний не складати заповіт щодо майна, яке є предметом договору, та не відчужувати його (ст. 1307 ЦК). Відповідно, набувач має право вимагати від відчужувача утримання від вчинення зазначених дій і відповідальний перед ним за належне виконання узятих на себе зобов'язань.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Згідно ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В пункті 23 вищезазначеної постанови роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Таким чином, для визнання правочину недійсним з цих підстав необхідно встановити наявність двох обставин, а саме: тяжкі обставини та вкрай невигідні умови вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Матеріалами справи підтверджено, зокрема згідно медичних документів - виписки із амбулаторної карти ОСОБА_1 та висновку ЛКК (а.с. 119, 120) не підтверджено обставин наявності захворювань, знаходження на обліку у лікарів та потреби в сторонньому догляді у ОСОБА_1 в період 2012-2014 років.

Як вбачається з договорів про соціальне обслуговування ОСОБА_1 Територіальним центром соціального обслуговування Дніпровського району (а.с. 16, 17-26) ОСОБА_1 за своїм станом здоров'я та здатністю до самообслуговування отримувала безкоштовну державну допомогу у період з 2012 року - 4 рази на місяць (придбання і доставка товарів, прибирання житла, приготування їжі, чистка газової плитки), впродовж 2014 і 2017рр. - було призначено догляд вдома за індивідуальним планом (придбання і доставка продовольчих, промислових, господарських товарів, ліків; допомога у приготуванні їжі - 10 разів на місяць; приготування їжі - 20 разів на місяць; косметичне прибирання житла -3 рази на місяць, вологе прибирання житла - 7 раз на місяць; генеральне прибирання житла - 2 рази на рік, дрібний ремонт одягу - 3 рази на місяці; прання - 4 рази на місяць; представництво інтересів в установах - двічі на рік; участь у медобслуговуванні - 1 раз на рік; надання допомоги в оплаті комунальних послуг - 1 раз на місяць; вологе та косметичне прибирання житла, приготування їжі, чистка газової плитки, ванни, рукомийника - 4 рази на місяць; прасування білизни - 2 рази на місяць.

Даних про те, що в момент укладення оспорюваного спадкового договору ОСОБА_1 не у повній мірі могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про наявність підстав для визнання такого договору недійсним, в матеріалах справи немає.

Про наявність волевиявлення ОСОБА_1, відчужувача майна, свідчить власноручний підпис на спадковому договорі, яким вона підтвердила своє волевиявлення.

Отже, за вказаних обставин, судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного спадкового договору 05.10.2012 року, ОСОБА_1 не перебувала під впливом тяжких обставин, не мала тяжких хронічних захворювань, усвідомлювала значення своїх дій та повністю була здатна до самообслуговування і як одинока людина похилого віку раз на тиждень отримувала мінімальні безкоштовні державні послуги від соціальних служб.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що недостатність уваги, малозначність допомоги по господарству, недостатній догляд, не відвідування позивача кожний день, не зазначення в договорі більшого переліку розпоряджень відчужувача, не є підставою для визнання угоди недійсною.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що судом першої інстанції порушено вимоги ст. 263, 264 ЦПК України, не критично здійснена оцінка доказів наданих сторонами, не враховано обставини справи, клопотання та пояснення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що у спадковому договорі відсутні істотні умови, що призвели до порушення ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 641, ст. 1302, ч. 1 ст. 1308, п. 5 ст. 203 ЦК України колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки позивачем не зазначено, які саме умови спадкового договору позивач вважає істотними та які саме істотні умови повинен містити спадковий договір.

Твердження апелянта про те, що умови спадкового договору є невигідними для неї є безпідставними, оскільки, будь-яких доказів, які б свідчили про наведене не надано. Факт звернення ОСОБА_1 з позовом про розірвання договору з підстав неналежного виконання його умов лиш підтверджує факт, що відчужувач розуміла та не заперечувала укладення нею такого правочину.

Крім того, відповідно до пункт 7 спадкового договору Позивач зберігає право в повній мірі володіти та користуватися своїм житлом, право власності на квартиру переходить до набувача (відповідачки) у разі виконання нею умов цього договору та після смерті відчужувача.

Також, в якості доказу ОСОБА_2 надала до суду письмові записи, щодо наданих нею ОСОБА_1 додаткових послуг (догляду, які не входили до її обов'язків та не були передбачені договором спадкування) з особистим підписом ОСОБА_1, чим остання посвідчувала достовірність записів (а.с. 81-102).

Згідно наданих ОСОБА_2 виписок про переказ грошових коштів вбачається, що поштовими переказами ОСОБА_1 від ОСОБА_2 отримувала грошові кошти, що в загальному розмірі 18 400грн.: в березні 2013 року - 1020 грн., в травні 2013 року - 1000 грн., в жовтні 2013 року - 1000 грн., в січні 2014 року - 1000 грн., в квітні 2014 року - 1000 грн., в серпні 2014 року - 600 грн., в жовтні 2014 року - 730 грн., в листопаді 2014 року - 330 грн., в січні 2015 року - 2000 грн., в травні 2015 року - 2000 грн., в липні 2015 року - 1000 грн., в жовтні 2015 року - 1000 грн., в січні 2016 року - 1300 грн., в квітні 2016 року - 1450 грн., в вересні 2016 року - 1000 грн., в січні 2017 року - 1000 грн., в червні 2017 року - 1000 грн.

На виконання умов спадкового договору ОСОБА_2 надала оригінали рецептів лікарів для ОСОБА_1 за 2017 рік та оригінали чеків аптек на придбані для позивачки ліків: 04.08.2017 року - 289,96 грн., 08.08.2017 року - 10,40 грн., 16.08.2017 року - 98,95 грн.,24.08.2017 року - 14,81 грн., 27.08.2017 року - 94,75 грн., 29.08.2017 року - 258,53 грн., 19.09.2017 року - 36,29 грн., 124,14 грн., 134,40 грн., 01.10.2017 року - 28,54 грн., 14.12.2017 року - 28,50 грн., 29.01.2018 року - 33,80 грн.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що спадковий договір був укладений під впливом тяжких обставин, а саме підставою для укладання спадкового договору стало те, що з 1999 року і на момент укладання спадкового договору ОСОБА_1 була не здатна до самообслуговування та їй надавалась допомога соціальною службою є суперечливими, оскільки особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору відчуження.

Дані твердження фактично ґрунтуються на припущеннях, а укладення спадкового договору особою, яка потребувала певної допомоги та уваги з покладенням на набувача певних обов'язків не свідчить про укладення оспорюваного правочину під впливом таких тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Крім того, з наданої ОСОБА_1 копії договору, укладеного нею 22.03.1999 року з відділення соціальної допомоги вбачається, що відділення здійснювало соціально-побутове обслуговування ОСОБА_1 на дому у вигляді купівлі і поставки продуктів та медикаментів, виклику лікаря, оплати платежів і оформлення субсидії із кількістю відвідувань два рази на тиждень. Договір на обслуговування з таким обсягом допомоги щорічно продовжувався між сторонами, останній раз з 22.03.2011 року та діяв до 25.08.2011 року.

26 серпня 2011 року між позивачкою та територіальним центром соціального обслуговування Дніпровського району м. Кам'янське був укладений договір про соціальне обслуговування відділення соціальної допомоги вдома, згідно з яким, враховуючи медичний висновок про здатність до самообслуговування ОСОБА_1 безкоштовно отримувала від центру соціальні послуги вже у дещо збільшеному обсязі: придбання продовольчих товарів, ліків, чотири рази на місяць, представництво інтересів в установах - двічі на рік, участь у медобслуговуванні - один раз на рік, надання допомоги в оплаті комунальних послуг - 1 раз на місяць, вологе та косметичне прибирання житла, приготування їжі, чистка газової плитки, ванни, рукомийника - чотири рази на місяць, прасування білизни - два рази на місяць. Договір про обслуговування такого змісту з таким обсягом допомоги між територіальним центром і ОСОБА_1 було пролонговано: з 23.08.2012 року по 23.08.2013 рік, з 23.08.2013 року по 23.08.2014 рік.

Отже, із наданих самою позивачкою доказів вбачається, що вона вже 20-й рік безкоштовно користується послугами з обслуговування на дому, обсяг яких поступово збільшувався з врахуванням негативних змін у стані здоров'я і зменшення її здатності до самообслуговування.

Відповідно до п. 2 Переліку соціальних послуг, умови і порядок їх надання структурними підрозділами територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року №1417, територіальний центр забезпечує здійснення своїми структурними підрозділами надання соціальних послуг громадян похилого віку, інвалідів, хворих (з числа осіб працездатного віку на період встановлення групи їм інвалідності, але не більше як на чотири місяці), які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, визнані такими в порядку, затвердженому МОЗ.

Відповідно до пп.2 п. 11 вищезазначеного Переліку надання соціальних послуг громадянам, зазначеним у п. 2 цього переліку, структурними підрозділами територіального центру припиняється за письмовим повідомлення громадян у разі виявлення у громадянина, якого безоплатно обслуговує територіальний центр, працездатних рідних (батьків, дітей, чоловіка, дружини) або осіб, які відповідно до законодавства повинні забезпечити йому догляд і допомогу, або осіб, з якими укладено договір довічного утримання (догляду).

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1, звертаючись до територіального центру із заявами про надання їй соціальної допомоги вдома, була обізнана про припинення у неї права на безоплатну соціальну допомогу від територіального центру у разі укладення нею договору довічного утримання, і в своїх заявах про надання їй соціальної допомоги письмово підтверджувала, що не отримує соціальних послуг від фізичної особи відповідно до законодавства.

А тому, ОСОБА_1 чітко розуміла, що у разі укладання із фізичної особою договору довічного утримання (догляду) вона втрачає право на безоплатне отримання догляду від територіального центру соціального обслуговування.

Отже, ОСОБА_1 бажала зберегти своє право на безоплатне отримання соціальних послуг і догляду від територіального центру, що підтверджується її діями із пролонгації відповідних договорів 23.08.2012 року, 23.08.2013 року та 22.08.2014 року.

Тобто, договір із вищезазначеним обсягом допомоги діяв як до, так і після укладання ОСОБА_1 спадкового договору та укладаючи 05.10.2012 року спадковий договір зі ОСОБА_2 апелянт враховувала факт отримання соціального обслуговування (догляду) на дому від спеціалістів територіального центру соціального обслуговування Дніпровського району м. Кам'янське.

Даних про те, що в момент укладення оспорюваного спадкового договору ОСОБА_1 не у повній мірі могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про наявність підстав для визнання такого договору недійсним, в матеріалах справи немає.

Приведенні в апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи, що вона укладала спадковий договір 05.10.2012 року від безвихіддя та вважала, що ОСОБА_2 означеному зарадить, тяжкі обставини, які склалися для неї, з урахуванням недієздатності до самообслуговування будуть усунені, колегія суддів погодитися не може, оскільки згідно відомостей амбулаторної картки ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку лише з 2014 року - з приводу ІХС, кардіосклерозу, пієлонефриту і у лікаря-невролога з приводу церебрального атеросклерозу. З 2015 року - у лікаря-ендокринолога з приводу еутиріозу, зобу, з 2016 року - у лікаря - невролога з приводу енцефатолопатії ІІІ ст. при ГХ і ЦА паркінсонізмом і вестибулопатією.

Оцінюючи показання свідків, суд першої інстанції надав оцінку показанням свідків не лише зі сторони відповідача, але й зі сторони ОСОБА_1, вказавши, що показання останніх не спростовують надання матеріального забезпечення ОСОБА_2

Доказів, які б підтвердили факт самоусунення відповідача від виконання зобов'язань по догляду та утриманню ОСОБА_1 та/або неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистуно