Справа № 478/2164/18
Провадження № 22-ц/812/1297/19
Провадження № 22-ц/812/1331/19 Суддя-доповідач апеляційної інстанції: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача Коваленка ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2019 року, ухваленого під головуванням судді ОСОБА_5 в приміщенні того ж суду о 14 год. 02 хв. у справі за позовом ОСОБА_6 до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області та ОСОБА_3 про тлумачення змісту заповіту,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2018 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом.

22 лютого 2019 року позивачка уточнила свої позовні вимоги, вказавши належного відповідача Казанківську селищну об`єднану територіальну громаду.

4 квітня 2019 року ОСОБА_6 звернулась до суду з уточненою позовною заявою зі зміною предмету позову в якій просила здійснити тлумачення заповіту, посвідченого 07 грудня 2007 року ОСОБА_7 , секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, реєстр №226, відомості про який було внесено до Спадкового реєстру відповідно до витягу про реєстрацію №13775299 від 25.03.2008 року від імені ОСОБА_8 , відповідно до якого земельну ділянку площею 13,03 гектарів, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області він заповів їй, ОСОБА_6 .

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , який за життя залишив заповіт від 07 грудня 2007 року на її ім`я. На випадок своєї смерті ОСОБА_8 зробив розпорядження - земельну ділянку площею 13,03 гектарів, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області та належить йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії II- НОМЕР_1 , виданого 26 серпня 2003 року Казанківськогю районною держадміністрацією і зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №562 заповів своїй внучці ОСОБА_6 .

У зв`язку зі смертю ОСОБА_8 відкрилася спадщина на вказану вище земельну ділянку, яку вона прийняла звернувшись із заявою до приватного нотаріуса Казанківського нотаріального округу про прийняття спадщини за заповітом. 11 грудня 2018 року позивачка через свого представника звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну діяльну площею 13,03 га, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області. Однак постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з тим, що в заповіті зазначено що вищевказану земельну ділянку ОСОБА_8 заповідає внучці ОСОБА_6 , але підтвердити факт того, що померлий був рідним дідом не є можливим.

На момент народження позивачки, 03 квітня 2000 року, ОСОБА_8 з 1991 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із її рідною бабусею ОСОБА_9 в будинку АДРЕСА_1 , позивачка з дитинства вважала ОСОБА_8 своїм дідусем та навпаки.

Посилаючись на те, що за своїм змістом розпорядження спадкодавця було спрямоване на те, щоб заповісти майно саме ОСОБА_6 та на ст. 1256 ЦК України позивачка просила суд задовольнити її позов.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2019 року позов ОСОБА_6 до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області та ОСОБА_3 про тлумачення заповіту в частині спадкового майна задоволено повністю. Здійснено тлумачення заповіту, посвідченого 05 грудня 2007 року ОСОБА_7 , секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, зареєстрованого в реєстрі №226, відомості про який було внесено до Спадкового реєстру відповідно до витягу про реєстрації №13775299 від 25.03.2008 року, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю, серії НОМЕР_2 , виданого 26 серпня 2003 року Казанківською районною державною адміністрацією і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № НОМЕР_3 , земельну ділянку площею 13,03 гектарів, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва заповів ОСОБА_6 .

Рішення суду мотивовано тим, що встановлені судом обставини підтверджують волю спадкодавця про те, що б саме спадкоємець ОСОБА_6 успадкувала після його смерті зазначену земельну ділянку площею 13,03 га, а крім того, позивачка не може іншим шляхом підтвердити волю спадкодавця ОСОБА_8 про її спадщину, як спадкоємця за заповітом, як шляхом тлумачення заповіту судом.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи просили його скасувати та постановити нове про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_8 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії II- НОМЕР_1 , виданого 26 серпня 2003 року Казанківського районною держадміністрацією і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №562 належала земельна ділянка площею 13,03 гектарів яка розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1 а.с.7).

05 грудня 2007 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким заповів своїй внучці ОСОБА_6 земельну ділянку площею 13,03 гектарів (тринадцять гектарів три сотих), яка розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області та належить йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії II- НОМЕР_1 , виданого 26 серпня 2003 року Казанківського районною держадміністрацією і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №562 (т. 1 а.с.10).

Вказаний заповіт, посвідчений Беспалько С.І., секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області за реєстровим №226 та 25 березня 2008 року зареєстрований у Спадковому реєстрі за №44333840 (т. а.с.12) .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер та після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на зазначену земельну ділянку (т. 1 а.с. 6).

З копії спадкової справи № 59/2018, заведеної 03 липня 2018 року приватним нотаріусом Казанківського районного нотаріального округу Миколаївської області Рожко О.О. вбачається, що після смерті ОСОБА_8 із заявою про прийняття спадщини звернувся його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с.45,49).

Постановою приватного нотаріуса від 11 грудня 2018 року ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області за реєстровим №226 та 25 березня 2008 року у зв`язку з ненаданням документів, які підтверджують родинні зв`язки на рівні діда та онуки (т. 1 а.с.11).

Звертаючись до суду позивачка посилалася на те, що померлий ОСОБА_8 , який з 1991 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом з її бабусею - ОСОБА_9 в будинку АДРЕСА_1 за життя від її народження вважав своєю онукою, а тому при складанні заповіту воля заповідача була направлена лише на залишення спадкового майна саме їй.

Заповітом, відповідно до положень статті 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Однак тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому частина 2 статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Для визначення справжньої волі особи, яка вчинила правочин до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (ч.4 ст. 213 ЦК України).

На підставі досліджених доказів у судовому засіданні, судом першої інстанції встановлено, що померлий ОСОБА_8 з 1991 року та по день смерті був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 та проживав разом із ОСОБА_9 яка є рідною бабусею позивачки ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 13-16).

Обставини щодо складення та посвідчення заповіту ОСОБА_8 від 05 грудня 2007 року підтвердила у судовому засідання в якості свідка в.о. старости с. Миколаївка ОСОБА_7 , яка пояснила, що працюючи на посаді секретаря сільської ради до неї звернувся ОСОБА_8 для складання заповіту на ім`я своєї внучки ОСОБА_6 Вона знала, що ОСОБА_8 проживав разом з ОСОБА_9 та вважав своєю внучкою ОСОБА_6 , яка народилася та проживала разом з ними поки не пішла до школи.

Вказані обставини також були підтверджені свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Отже, встановлене свідчить та підтверджує вираження волі ОСОБА_8 заповісти земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 13,03 га саме ОСОБА_6 .

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про тлумачення заповіту ОСОБА_8 від 05 грудня 2007 року.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області суд не звернув уваги на те, що спір стосується спадкування і належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради.

Враховуючи те, що спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 є його син ОСОБА_3 , а відтак належним відповідачем по справі, колегія вважає, що спір між позивачкою та відповідачем - Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області відсутній, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Крім того, розтлумачивши заповіт, суд першої інстанції доповнив його зміст про те, що належна заповідачу земельна ділянка, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що суперечить вимогам ст. 213 ЦК України

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України в частині задоволення позовних вимог до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області про тлумачення змісту заповіту підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог. Рішення в частині вимог до ОСОБА_3 підлягає зміні з викладенням резолютивної частини в наступній редакції - здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_8 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Миколаївка Казанківського району Миколаївської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , складеного та посвідченого 05 грудня 2007 року ОСОБА_7 , секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, зареєстрованого в реєстрі № 226, як вираження волі ОСОБА_8 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , заповісти ОСОБА_6 , земельну ділянку площею 13,03 гектарів (тринадцять гектарів три сотих), яка розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області та належить йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії II- НОМЕР_1 , виданого 26 серпня 2003 року Казанківського районною держадміністрацією і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №562 на що він за законом матиме право.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що на час складання заповіту у ОСОБА_8 були й інші внучки не заслуговують на увагу, оскільки прізвище внучки - ОСОБА_11 , 17 червня 2006 року та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , іншої внучки яка б мала прізвище ОСОБА_12 не існує (т. 1 а.с.1157, 158).

Доводи апеляційних скарг про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки предмет позову було визначено судом на власний розсуд на увагу не заслуговують, у зв`язку з тим, що позивачкою самостійно визначено предмет та підстави позову про що надано письмову заяву (т. 1 а.с.85-90).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин інші д оводи апеляційних скарг на висновки суду не впливають та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в повному обсязі та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області про тлумачення змісту заповіту скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Дане рішення в частині позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про тлумачення змісту заповіту змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції - здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_8 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Миколаївка Казанківського району Миколаївської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , складеного та посвідченого 05 грудня 2007 року ОСОБА_7 , секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, зареєстрованого в реєстрі № 226, як вираження волі ОСОБА_8 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , заповісти ОСОБА_6 , земельну ділянку площею 13,03 гектарів (тринадцять гектарів три сотих), яка розташована на території Миколаївської сільської ради Казанківського району Миколаївської області та належить йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії II- НОМЕР_1 , виданого 26 серпня 2003 року Казанківського районною держадміністрацією і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №562 на що він за законом матиме право.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий : Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року.

Головуючий : (підпис)

Судді: (підписи)

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Т.В. Крамаренко