П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Мацунича М.В.

за участі секретаря Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 лютого 2019 року (головуючий суддя Курах Л.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в :

18.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 81 200,00 гривень та 812,00 гривень судового збору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно розписки від 19.05.2014 ОСОБА_2 отримав від нього у борг кошти в сумі 2900,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 травня 02 червня 2014 року.

Умови договору позики позичальник у встановлений строк не виконав та борг не повернув.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 18.02.2019 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та направити справу до місцевого суду для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач позичив відповідачеві кошти, проте останній їх не повернув. Надана позивачем боргова розписка містить усі дані про позичальника та суму боргу, а те, що позивач являється позикодавцем підтверджує висновок перевірки Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області від 26.02.2019 та СМС повідомлення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції вважав, що боргова розписка, надана позивачем, не містить ознак договору позики.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно він суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи інші документи, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником від кредитора в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідні висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 та у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року №у справі 755/9283/15-ц

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

На підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики позивачем надано до суду розписку ОСОБА_2 від 19.05.2014, написану відповідачем власноруч, за якою відповідач ОСОБА_2 зобов`язався виплатити грошові кошти в розмірі 2900,00 доларів США до кінця місяця (31 травня - 2 червня) у робочі банківські дні.

Дана розписка складена на ім`я начальника Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області (а.с.7).

При цьому, в указаній розписці відсутні дані про позикодавця (кредитора), що передав позичальникові грошові кошти, тобто в ній відсутні відомості про особу, якій ОСОБА_2 зобов`язується повернути кошти.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Надана позивачем розписка не містить умов про те, що ОСОБА_2 отримував грошові кошти у борг та зобов`язання повернути суму грошових коштів позикодавцеві.

Аналізуючи вищевикладений документ, судом встановлено, що дана розписка не містить даних щодо передачі позивачем грошових коштів ОСОБА_2 та отримання останнім грошей в борг від позивача; не містить зобов`язання ОСОБА_2 виплатити грошові кошти позивачу та взагалі не зазначено будь-якої особи, якій позивач зобов`язаний виплатити такі кошти, тобто відсутній суб`єкт (кредитор) до якого це зобов`язання спрямовано.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Досліджена розписка не є належним та допустимим доказом укладення між сторонами договору позики та підтвердженням виникнення боргових зобов`язань між сторонами. Зміст розписки не відповідає вимогам щодо укладення договору позики, не підтверджує факт отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 та не містить зобов`язання їх повернути позивачеві.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про те, що позивач не довів факту укладення між сторонами договору позики, а надана позивачем розписка не містить в собі відображення факту передачі позивачем грошових коштів відповідачеві в борг, не містить відомості про позикодавця, якому відповідач зобов`язується повернути кошти, а відтак не містить ознак договору позики.

Зміст підписаної відповідачем розписки не містить зобов`язання, визначеного статтею 1046 ЦК України. Фактичні обставини, зазначені у розписці, та юридична природа цього документа не свідчить про виникнення правовідносин позики між сторонами.

Отже, з огляду на зміст розписки, суд приходить до висновку про відсутність між позивачем та відповідачем грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за розпискою відсутні.

Надана позивачем фотофіксація смс-листування не підтверджує факту отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 , не містить відомості про позикодавця, та умов про зобов`язання відповідача повернути кошти позивачеві, не містить суми позики, не підтверджує укладення між ними договору позики від 19.05.2014.

Доданий Висновок Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області від 26.02.2018 також не містить жодних даних, які стосуються предмету спору коли та яку суму коштів було отримано ОСОБА_2 , та не може свідчити про визнання відповідачем наявності боргу перед позивачем у суму 2900 доларів США.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2019 року.

Головуюча: Судді: