П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/14468/17
Номер провадження: 22-ц/824/9762/2019
Головуючий у суді першої інстанції Н.Є. Арапіна
Суддя -доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
26 вересня 2019 року місто Київ

Номер справи 755/14468/17

Київський апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Махлай Л.Д., Шкоріної О.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників)) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Арапіної Н.Є., в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, повне рішення складено 19 квітня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо - транпортної пригоди, мотивованим тим, що 05.09.2016 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2016 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача як власника наземного транспортного засобу марки «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_2 , була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім» відповідно до полісу № АЕ/6157462 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 26.04.2017 ПрАТ «Київський страховий дім» було сплачено позивачу за її заявою страхове відшкодування у розмірі 47 417,00 грн. Згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 01-01/02 від 01 лютого 2017 року вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 становить 157 278,64 грн. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 68 935,82 грн., моральну шкоду у розмірі 16 000,00 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1 000,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 9 500,00 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_1 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди 68 934, 32 грн., моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 1 000,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору за позовні вимоги майнового характеру у сумі 640,00 грн., за позовні вимоги немайнового характеру у сумі 121,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення не дослідив належним чином відомості щодо дати народження позивача та відповідача, а тому у рішенні суд невірно зазначив дату народження як позивача, так і відповідача. Крім того, ухвалюючи рішення суд взяв до уваги неналежний доказ наданий позивачем, а саме Звіт про оцінку КТС №01-01/02 від 01.02.2017, проведений СПД ОСОБА_3 та надав йому оцінку як автотоварознавчому дослідженню. Суд не звернув увагу на те, що такий звіт складено з порушенням норм закону, а позивачем не було надано до суду оригінал зазначеного звіту, лише не посвідчена його копія, яка була надана позивачем суду лише 20.08.2018. Вважає, що суд безпідставно стягнув з нього витрати на проведення звіту та витрати на правову допомогу, оскільки звіт проведено з порушенням та він не відповідає вимогам закону, а підстави для стягнення правової допомоги необґрунтовані. Зазначив, що суд помилково застосував до даних правовідносин положення статей 1166, 1187 ЦК України. Зокрема, суд не взяв до уваги ту обставину, що ліміт страховика становив 50 000,00 грн, франшиза пердбачена у розмірі 1 000,00 грн., а страховиком виплачено позивачу лише 47 418,50 грн., тобто не доплачено 1 518,50 грн. Задовольняючи вимоги позивача щодо вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля суд не взяв до уваги, що позивачем на підтвердження вартості відновлювального ремонту не надано належних доказів. Також суд не врахував постанову суду від 02.11.2016 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як учасника даної ДТП. Зазначив, що суд безпідставно відмовив передати пошкоджені частини автомобіля, які були замінені відповідачу.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку письмового провадження.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 сторона позивача не скористалася.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із матеріалів справи, 15.09.2016 року сталася дорожньо транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Позивач є власником автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.5, т.І).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.6-7, т.І).

Вказана постанова не оскаржувалась в апеляційному порядку та набрала законної сили.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

З урахуванням зазначеного, вина ОСОБА_2 у вчиненні даної ДТП є доведенною та доказуванню не підлягає в силу положень ч.4 ст. 82 ЦПК України, відповідно, відповідач є винною особою в пошкодженні автомобіля позивача та в заподіянні їй матеріальної шкоди.

Згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/6157462 від 07.10.2015 року на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім». Страхова сума (ліміт відповідальності) ПрАТ «Київський страховий дім» за даним Полісом за шкоду, заподіяну майну 50 000,00 грн., розмір франшизи 1 000,00 грн. (а.с.112, т.І).

Згідно із ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу.

Так, із матеріалів справи вбачається, що з метою визначення вартості матеріального збитку ПрАТ «Київський страховий дім» здійснило 21.10.2016 огляд пошкодженого транспортного засобу автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 , про що складено відповідний протокол із зазначенням пошкоджень, які пов`язані із даною аварією та які не пов`язані із даною аварією (а.с. 131, т.ІІ).

31.10.2016 року ПрАТ «Київський страховий дім» складено ремонтну калькуляцію вартості ремонту за № 25215, згідно якої вартість ремонту склала 54 944,82 грн. При визначенні вартості ремонту ПрАТ «Київський страховий дім» було взято до уваги пошкодження задньої частини автомобіля належного позивачу. Пошкодження передньої частини вказаного автомобіля страховик зазначив як такі, що не пов`язані із даною аварією та вони не ввійшли у розрахунок вартості ремонту транспортного засобу (а.с.164-167, т.І).

Згідно наказу №712-7548/1/1 від 20.04.2017 року ПрАТ «Київський страховий дім» здійснило виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 у розмірі 47 418,50 грн. з урахуванням зносу (а.с. 172, т.І).

Разом з тим, ОСОБА_1 16.01.2017 року звернулася до ФОП ОСОБА_3 для проведення оцінки майна з метою встановлення вартості матеріальної шкоди, заподіяної власнику автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

Згідно Звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 01-01/02 від 01 лютого 2017 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу і без урахування втрати товарної вартості становить 116 352,82 грн (а.с. 190-218, том І).

Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки страхове відшкодування не покриває завданий збиток, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між завданим збитком та сумою виплаченого страхового відшкодування.

Суд першої інстанції виходив з того, що розмір матеріальної шкоди спричиненої діями відповідача складає 116 352,82 грн, та дійшов висновку, що з урахуванням проведеної страховиком виплати страхового відшкодування у ромірі 47 418,50 грн., з ОСОБА_2 підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, що складає 68 934,32 грн. Такі розрахунки суд зробив з урахуванням Звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 01-01/02 від 01 лютого 2017 року складеного ФОП ОСОБА_3 за заявою позивача.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно положень ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого транспортного засобу, здійснюється відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.

Згідно з пунктом 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості (п.п. 1.6, 8.1 та 8.3 Методики).

Так, відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, якщо позивачу недостатньо суми страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої йому діями винної особи шкоди, він має право вимоги до винної у ДТП особи, на відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.

Позивач скористалася своїм правом, наданим їй законом, та звернулася до суду із вимогою до відповідача про стягнення з останнього на її користь матеріальної шкоди, що є різницею між вартістю відновлювального ремонту та розміром майнової шкоди, сплаченої страховиком (страхового відшкодування).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку задовольнивши позовні вимоги в цій частині, навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення з винної у пошкодженні її автомобіля особи різниці між розміром страхового відшкодування та розміром відновлювального ремонту автомобіля потерпілого. Проте, суд невірно визначив розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, що є різницею між вартістю відновлювального ремонту та розміром страхового відшкодування. Суд не взяв до уваги ту обставину, що позивач також винна в пошкодженні передньої частини свого автомобіля, оскільки вона порушила Правила дорожнього руху та скоїла правопорушення передбачене статтею 124 КУпАП.

Суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що дорожньо-транспортна пригода 15.09.2016 сталася за участю трьох автомобілів, а саме: автомобіля марки «Alfa Romeo», н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 , автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2

Протокол про адміністративне правопорушення було складено на двох учасників даної ДТП: на водія автомобіля марки «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , та на водія автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 (а.с 69-70, т.І).

Із пояснень наданих водієм автомобіля марки «Alfa Romeo», н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_4 (копія яких наявна у матеріалах справи) удар у задню частину його автомобіля він відчув двічі (а.с.72, т.І).

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченго ст. 124 КУпАП. Зі змісту даної постанови вбачається, що ОСОБА_1 порушила пункт 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме: була неуважна, недотрималась безпечної дистанції, в результаті чого здійснила зіткнення з автомобілем марки «Alfa Romeo», н.з. НОМЕР_3 , що призвело до пошкоджень обох автомобілів. Вину у вчиненні ДТП ОСОБА_1 визнала повністю, щиро розкаялась (а.с 79-80, том І).

Таким чином, автомобіль позивача двічи скоїв зіткнення з автомобілем «Alfa Romeo», повторне зіткнення відбулось після того як автомобіль «Skoda Octavia» здійснив зіткнення з автомобілем позивача.

Відтак, для визначення вартості матеріальної шкоди спричиненої діями відповідача суд повинен був встановити ступінь вини відповідача в пошкодженні передньої частини автомобіля позивача з урахуванням вини позивача в заподіянні таких пошкоджень, але суд цього не зробив.

Із матеріалів справи вбачається, що пошкодження передньої частини автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , виникли внаслідок зіткнення даного автомобіля з автомобілем марки «Alfa Romeo», н.з. НОМЕР_3 , через недотримання водієм ОСОБА_1 безпечної дистанції руху.

Рахом з тим, у Звіті про оцінку колісного транспортного засобу № 01-01/02 від 01 лютого 2017 року, складеному ФОП ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , розрахована з урахуванням пошкоджень як задньої, так і передньої частини автомобіля. Натомість, ремонтна калькуляція, проведена страховиком, включає лише пошкодження задньої частини автомобіля позивача, а у протоколі огляду автомобіля позивача пошкодження передньої його частини зазначені як такі, що не віднесені до даної аварії.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини в завданні шкоди, а позивач доказує наявність шкоди та її розмір.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, колегія суддів вважає, що при зверненні до суду із даним позовом позивач не довела, що пошкодження передньої частини належного їй автомобіля спричинине тільки з вини відповідача. Натомість відповідач, заперечуючи позовні вимоги в цій частині, частково довів належними та допустими доказами причинний зв`язок між пошкодженнями передньої частини автомобіля позивача та її протиправними діями (недотримання безпечної дистанції руху).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 визнала себе винною у порушенні правил дорожнього руху, що призвело до зіткнення автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , з автомобілем марки «Alfa Romeo», н.з. НОМЕР_3 , в результаті чого було пошкоджено обидва автомобілі, а тому вина ОСОБА_2 у пошкодженні передньої частини автомобіля належного позивачу є частковою, так як згідно наданих учасниками ДТП пояснень автомобіль позивача зіткнувся з автомобілем марки «Alfa Romeo», н.з. НОМЕР_3 двічі, вперше з вини позивача, вдруге з вини відповідача.

Так, згідно із ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідальність є наслідком вини та означає законне зобов`язання фізичної або юридичної особи відшкодувати завдані збитки іншій фізичній або юридичній особі згідно із певними правовими принципами та правилами. Це зобов`язання може бути передбачене в угоді (договірне зобов`язання) або в правовій нормі (недоговірне зобов`язання).

За змістом ч.4 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання.

За приписами ч. 1 ст 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Експертиза призначається за клопотаннями учасників справи (їх представників).

Як вбачається із матеріалів справи, судом було роз`яснено учасникам справи (їх представникам) право на заявлення клопотання про призначення експертизи у даній справі, оскільки сторони відмовилися від подачі таких клопотань суд ухвалюючи рішення взяв до уваги докази наявні у матеріалх справи.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність вини ОСОБА_2 у спричиненні шкоди позивачу у пошкодженні передньої частини належного їй автомобіля внаслідок ДТП, оскільки постановою суду його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення - порушення п.13.1 ПДР України, які призвели до пошкодження майна, а з пояснень водія автомобіля марки «Alfa Romeo», н.з. НОМЕР_3 чітко вбачається, що він відчув два удари в задню частину його автомобіля. Відповідач не навів обставин, які б виключали його відповідальність у спричиненні ДТП, ураховуючи дані постанови суду, що набрала законної сили, якою підтверджено наявність в його діях таких порушень ПДР, які і стали наслідком спричинення шкоди позивачу (у пошкодженні задньої частини та у частковому пошкодженні передньої частини належного їй автомобіля).

Натомість позивачем на підтвердження зазначених у позові обставин не надано у розпорядження суду доказів на підтвердження 100% вини відповідача у спричиненні пошкоджень передньої частини автомобіля, який їй належить. Зокрема, стороною позивача не було надано доказів на спростування заперечень відповідача щодо наявності її вини у спичиненні пошкоджень передньої частини автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 .

Жодна із сторін не заявила клопотання про призначення експертизи у справі для встановлення обставин ДТП з метою подальшого визначення судом ступеня вини позивача та відповідача у пошкодженні належного позивачу автомобіля та визначення розміру збитків, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням пошкоджень передньої частини автомобіла належного позивачу. З власної ініціативи суд не вправі призначити таку експертизу та має виходити з оцінки наявних у справі доказів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції визначаючи ступінь вини позивача та відповідача у пошкодженні передньої частини автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок його подвійного зіткнення з автомобілем марки «Alfa Romeo», н.з. НОМЕР_3 , бере до уваги обставини встановлені судом та викладені у постанові Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2016, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. та у постанові Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченго ст. 124 КУпАП, а саме за порушення пункт 13.1 Правил дорожнього руху України (недотримання безпечної дистанції). У результаті даної ДТП позивач здійснила зіткнення з автомобілем марки «Alfa Romeo», н.з. НОМЕР_3 , що призвело до пошкоджень обох автомобілів. Під час даного зіткнення автомобіль марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , отримав ушкодження передньої частини. Вину у вчиненні ДТП ОСОБА_1 визнала повністю. У результаті даної ДТП відповідач здійснив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті чого останній отримав пошкодження як задньої так і передньої його частин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність причинно - наслідкового зв`язку між діями позивача та пошкодженнями передньої частини належного їй автомобіля. Такий зв`язок наявний і в діях відповідача. Останнім не надано у розпорядження суду належних та допустимих доказів на спростування відсутності такої вини в його діях, що повязані із пошкодженням передньої частини автомобіля належного позивачу. Сторона позивача також не спростувала зазначене.

Такич чином, суд приходить до висновку, що у процентному співвідношенні ступінь вини ОСОБА_2 у пошкодженні передньої частини автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 складає 30%., а ОСОБА_1 - 70%. При цьму суд бере до уваги ту обставину, що позивач не дотрималась дистанції, якщо б вона дотрималась дистанції не відбулось би зіткнення її автомобіля з автомобілем «Alfa Romeo», а відповідно, не було б пошкоджено передню частину її автомобіля. Саме за таких обстави, суд визначив ступень вини сторін в пошкодженні передньої частини автомобіля позивача.

Оскільки сторони не заявляли клопотань щодо проведення експертизи у справі, визначаючи розмір шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди яка піддлягає стягненню з відповідача на користь позивача за пошкодження передньої частини автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , колегія суддів виходить із наявних у матеріалах справи доказів та наступних розрахунків:

вартості матеріального збитку, спричиненого належному позивачу автомобілю марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 у результаті ДТП (пошкодження і передньої і задньої частин автомобіля) - 116352, 82 грн., яка визначена ФОП ОСОБА_3 у Звіті про оцінку колісного транспортного засобу № 01-01/02 від 01 лютого 2017 року;

вартості ремонту автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 , визначену ремонтною калькуляцією проведеною 31.10.2016 ПрАТ «Київський страховий дім» - 70 172,90 грн., тобто вартість ремонту передньої частини автомобіля позивача складає 46 179,92 грн. (116 352, 82 - 70 172, 90 = 46 179, 92 грн.).

процентне співвідношення вини відповідача у пошкодженні передньої частини автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 30%.

30 % від 46 179,92 - 30% = 13 853, 98 грн.

1 000,00 - франшиза відповідно до полісу № АЕ/6157462 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Отже, розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що є різницею між вартістю відновлювального ремонту та розміром майнової шкоди, сплаченої страховиком (страхового відшкодування), яка піддлягає стягненню з відповідача на користь позивача за пошкодження передньої частини належного їй автомобіля та франшиза складають 14 853, 98 грн.

При даних розрахунках суд апеляційної інстанції виходив із суми матеріального збитку, визначеного Звітом про оцінку колісного транспортного засобу № 01-01/02 від 01 лютого 2017 року у розмірі 116 352,82 грн., оскільки матеріали справи не містять інших доказів щодо розрахунку вартості матеріального збитку який включав би в себе пошкодження передньої частини автомобіля марки «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_1 .

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо невідповідності Звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 01-01/02 від 01 лютого 2017 року, складеному ФОП ОСОБА_3 , оскіьки даний Звіт наявний у матеріалах справи у повному обсязі на 30 аркушах та містить протокол огляду транспортного засобу, ремонтну калькуляцію, фото пошкодженого автомобіля, тощо.

Будь - яких доказів на спростування зазначених у Звіті обставин та проведених досліджень заявником не надано. Не надано також доказів на підтвердження того, що цей Звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним і не може бути використаний. Такі посилання є виключно його припущеннями, які не можуть слугувати підставою для визнання наданого позивачем звіту неналежним доказом. Жодних доказів на спростування відомостей зазначених у наданому позивачем Звіті скаржником не додано і до апеляційної скарги. Та обставина, що у матеріалах справи міститься копія такого Звіту, а не оригінал, не спростовує достовірність зазначених у ньому розрахунків.

Вірним є висновок суду щодо задоволення вимоги про стягнення витрат на проведення Звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 01-01/02 від 01 лютого 2017 року, складеному ФОП ОСОБА_3 , у розмірі 1000,00 грн, що підтверджується товарним чеком № 01-01/02 від 01 лютого 2017 року (а.с. 20, том І), що повністю узгоджується із вимогами ст. 22 ЦК України.

Так, пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ч.1 ст 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

А тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованимим, оскільки повінстю спростовуються вищенаведеним. Та обставина, що у рішенні суд зазначив Звіт як автотоварознавче дослідження не може бути підставою для відмови у задоволенні зазначеної вимоги позивача.

Доводи апеляційної скарги у тому, що позивачем не надано у розпорядження суду доказів на понесення позивачем збитків, а також не доведено розмір таких збитків колегією суддів відхиляються як необґрунтовані.

Хибними є доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідача моральної шкоди.

Так, відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, завданої посадовою чи службовою особою державного органу є визнання дій (бездіяльності) такої особи державного органу незаконним.

Необхідність звернення до суду за захистом свого порушеного права примушували позивача порушити звичайний порядок організації свого життя та докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав як власника, ремонту належного їй автомобіля, відновлення його попереднього стану, тому колегія суддів вбачає наявність причинного зв`язку між винними діями відповідача і наслідками про які зазначає позивач.

Суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, дійшов вірного висновку, що діями відповідача спричинені позивачу моральні страждання, які пов`язані з пошкодженням транспортного засобу та керуючись встановленими законом принципами виваженості та розумності, суд обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди 3 000,00 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції було надано: договор про надання правової допомоги №610 від 14.06.2017 року; додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги №610 від 14.06.2017 року; договір про надання правової допомоги №775 від 15.06.2018 року; додаткова угода №2 до договору про надання правової допомоги №775 від 15.06.2018 року; акт приймання-передачі виконаних робіт від 14 червня 2018 року; квитанція № СВ00396492 від 23 січня 2018 року на суму 4 000,00 грн; квитанція № СВ00544949 від 06 червня 2018 року на суму 5 500,00 грн (а.с.222-228, т.І).

Як вбачається, додатковою угодою №1 до договору про надання правової допомоги №610 від 14.06.2017 року сторони домовилися, що розмір гонорару за договором про надання правової допомоги складає 4 000, 00 грн. Додатковою угодою №2 до договору про надання правової допомоги №775 від 15.06.2018 року сторони домовилися, що розмір гонорару за договором про надання правової допомоги складає 5 500,00 грн. зазначені витрати сплачені позивачем, що підтверджується відповідними квитнаціями.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи надані адвокатом своєму довірителю послуги у юридичному консультуванні, підготовці процесуальних документів, участі у судових засіданнях, виходячи із співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката складності справи та наданих адвокатом послуг, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, погоджується із розміром понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Проте, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що розмір витрат понесених позивачем на правову допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача слід зменшити з 4 000,00 грн. до 2 017,80 грн., що пропорційно розміру задоволених позовних вимог та узгоджується із вимогами ст.141 ЦПК України. Так, позивач просила стягнути майнову шкоду у розмірі 68934,32грн. та 1000грн. за проведення дослідження, що складає 100% її майнових вимог. Суд стягує майнову шкоду у розмірі 14853,98 грн, що складає 21,24% від заявлених по майновій шкоді вимог. (14853,98х100:69934,32=21,24%); понесені позивачем витрати на правничу допомогу складають 9500 грн., що складає 100%; 21,24% від 9500 грн.=2017,80 грн.(9500х21,24:100=2017,80 грн.).

Доводи апеляційної скарги щодо невірно зазначених дат народження позивача та відповідача не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається, суд дійсно невірно зазначив дату народження ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (згідно даних паспорту дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 - а.с. 121, т.І), а також дату народження ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_3 (згідно даних паспорту дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 - а.с. 114, т.І).

Однак, зазначене в силу полодень статті 269 ЦПК України є опискою, яка підлягає виправленню судом з власної ініціативи або за заявою учасників справи.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст. 376 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції змінює в частині, зменшує розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з 68 934 грн. 32 коп. до 14 853 грн. 98 коп., а також зменшує розмір витрат на правничу допомогу стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 4 000 грн. 00 коп. до 2 017 грн. 80 коп.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення майнової шкоди і про зменшення розміру стягнутих витрат на правничу допомогу.

В решті колегія суддів рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року залишає без змін.

Оскільки поновлюючи скаржнику строк на апеляційне оскарження рішення суду, суд апеляційної інстанції зупинив дію оскаржуваного рішення суду, а за результатами розгляду апеляційної скарги рішення суду змінюється в частині суми майнової шкоди, завданої пошкодженням автомобіля позивача та витрат на правову допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, тому апеляційний суд поновлює дію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 рок в частині, що залишена судом апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, п.2 ч.1 ст. 374, ч. 4 ст. 376, ст. ст.381-384, 386, 389 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Змінити рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з 68 934 (шістдесят вісім тисяч дев`ятсот тридцять чотири) грн. 32 коп. до 14 853 (чотирнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят три) грн. 98 коп., а також зменшивши розмір витрат на правничу допомогу стягнутих з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) з 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. до 2 017 (дві тисячі сімнадцять) грн. 80 коп.

В решті рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року в частині залишення його без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 26 вересня 2019 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

Л.Д. Махлай

О.І. Шкоріна