Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 370/140/19-ц

провадження № 61-14363св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І. від 18 червня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» (далі - ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс») про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 03 грудня 2018 року між ним та ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» укладено кредитний договір № МФ-124, за умовами якого відповідач надав йому кредит у розмірі 5000 грн строком на 15 днів. Плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки в розмірі 2,0 % за період з 1 по 10 день користування кредитом включно і 0,01% - за період з 11 по 15 день користування кредитом, які сплачуються позичальником за кожен день строку користування кредитом зазначений в пункті 1.3 договору, річна відсоткова ставка за кредитом становить 487,88 %. Кредит надано строком на 15 днів, з 03 грудня 2018 року по 18 грудня 2018 року.

Позивач зазначав, що при укладенні вказаного договору порушені його права як споживача щодо ознайомлення з істотними умовами договору, визначеними Законом України «Про споживче кредитування», зокрема, кредитор не надав йому повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням так і під час укладення договору про надання споживчого кредиту; не зазначив у договорі реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту; не вказав порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом; незаконно встановив у пункті 1.7 кредитного договору оплату комісії за супровід кредиту, у кредитному договорі відсутні умови про припинення дії договору, про відповідальність відповідача, тощо.

З огляду на вказане просив позов задовольнити та визнати недійсним кредитний договір № МФ-124 від 03 грудня 2018 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 04 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що підписанням кредитного договору позичальник підтвердив, що уважно ознайомився із змістом цього договору, всі умови договору зрозумів, повністю з ним згоден, заперечень, зауважень та запитань не має, та зобов`язується їх дотримуватись та виконувати. Отже, з підписанням кредитного договору позивач засвідчив згоду з усіма умовами, викладеними в кредитному договорі, тобто підтвердив факт надання йому повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору. Умови кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, кредитний договір укладався з додержанням форми, встановленої законодавством, волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Макарівського районного суду Київської області від 04 березня 2019 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним пункту 1.7 кредитного договору № МФ-124 від 03 грудня 2018 року, та постановлено в цій частині нове рішення. Визнано недійсним пункт 1.7 кредитного договору № МФ-124 від 03 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс». Стягнуто з ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» на користь ОСОБА_1 450 грн комісії за супровід кредиту. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив з того, що укладаючи оспорюваний правочин сторони діяли добровільно у виборі контрагента та визначені умови цього договору відповідають вимогам чинного законодавства, окрім пункту 1.7 щодо обов`язку позичальника в момент повернення кредиту сплатити комісію за супровід кредиту в розмірі 9% від суми кредиту.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2019 року ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір № МФ-124 від 03 грудня 2018 року не підпадає під дію закону України «Про захист прав споживачів», оспорювані правовідносини не регулюються законом України «Про споживче кредитування», а відповідно регулюються нормами ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому апеляційним судом невірно застосовано норми матеріального права, зокрема, невірно застосовано практику Верховного Суду щодо вирішення спору по суті. Відповідно до умов договору всі взаєморозрахунки між сторонами виконано в повній мірі, позивач виконав належним чином взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим між сторонами не залишилося неврегульованих питань, тому не вбачається предмета спору.

Відзив до суду касаційної інстанції не подано.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження по справі, витребувано справу № 370/140/19 з Макарівського районного суду Київської області.

21 серпня 2019 року справа № 370/140/19 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 03 грудні 2018 року між ТОВ «Бі Ел Джи Мікрофінанс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МФ-124, відповідно до умов пункту 1.2 якого відповідач надав позивачу кредитні кошти в розмірі 5000 грн строком на 15 днів з 03 по 18 грудня 2018 року (пункт 1.3).

Позивачем сплачено у касу відповідача 5000 грн у якості повернення кредиту та 1450 грн 05 коп. - сплати відсотків та комісії, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних квитанцій.

Згідно з пунктом 1.5 кредитного договору, плата за користування кредиту впродовж строку, зазначеного в пункті 1.3 договору встановлюється у вигляді фіксованої процентної ставки в розмірі 2,0 % в день, за період з 1 по 10 день користування кредитом включно; 0,01% річних, за період з 11 по 15 день користування кредитом включно. Річна відсоткова ставка за кредитом становить 487,88%.

Відповідно до пункту 1.6 кредитного договору ставка, зазначена в пункті 1.5 цього договору застосовується у разі відсутності прострочення виконання позичальником зобов`язань зі сплати за цим договором.

При простроченні сплати за кредит у строк, визначений пунктом 1.3 договору, а саме починаючи з 16 дня користування кредитом, ставка, зазначена в пункті 1.5 цього договору не застосовується, а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов`язань позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі: 16,00 % в день за 16 день користування кредитом включно; 1,0 % в день за період, починаючи з 17 по 29 день користування кредитом включно; 4,5 % в день за період, починаючи з 30 по 45 день користування кредитом включно; 1,0 % в день з 46 дня користування кредитом включно.

Також, відповідно до пункту 1.7 кредитного договору в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 9 % від суми кредиту (450 грн).

Пунктом 2.1. кредитного договору визначено порядок надання кредиту, пунктами 2.2, 2.2.1 та 2.2.2 кредитного договору визначена процентна ставка за користування кредитом та порядок її сплати, пунктом 2.3 кредитного договору визначено порядок сплати кредиту, пунктом 4.1 та 4.2 кредитного договору - встановлена відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе згідно умов договору зобов`язань.

Пункт 5.3 договору встановлює, що договір набирає чинності з моменту його укладення та видачі кредиту. Строк дії договору встановлюється до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором.

Відповідно до пункту 3.3.2 договору обов`язком позичальника є повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, передбачені договором, в чому і полягає основний зміст зобов`язання за договором. У випадку виконання цього обов`язку договір вважається припиненим.

Також відповідно до пункту 5.9 договору він може бути достроково розірваний на підставі взаємної згоди сторін, а також відповідачем в порядку пункту 3.4.3 договору, а саме, достроково повернутою сумою кредиту.

Згідно з пунктом 6.9 позичальник підтвердив отримання від кредитора усієї інформації щодо умов договору шляхом власноручного підпису на договорі.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином у разі, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню правочин визнається недійсним.

Згідно із статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За приписами статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Судом апеляційної інстанції установлено, що при укладанні оспорюваного договору сторони погодили всі його істотні умови, зокрема, предмет договору, строк кредитування, плату за кредит, умови його забезпечення, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок погашення кредиту та відсотків, що є визначенням сукупної вартості кредиту.

Разом з тим, пункт 1.7 оспорюваного кредитного договору щодо обов`язку позичальника в момент повернення кредиту сплатити комісію за супровід кредиту в розмірі 9 % від суми кредиту, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційним судом враховано, що Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2018 року в справі № 695/3474/17 зазначив, що банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги, що надаються позивачеві, сплачується комісія. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості і суперечить положенням частини першої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів».

З огляду на вказане вище у сукупності апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним пункту 1.7 оспорюваного кредитного договору, стягнувши з відповідача на користь позивача сплачену ним комісію у розмірі 450 грн.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки судом правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська