Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 663/1945/15-ц

провадження № 61-13974св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Петрова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Сердюка В. В., Литвиненко І. В., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2015 року в складі судді Ведмідської Н. І. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 13 січня 2016 року в складі колегії суддів: Вербицької Л. І., Капітан І. А., Радченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі - ТОВ «Кредекс Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обгрунтовано тим, що 12 лютого 2011 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Платинум банк» (далі - ПАТ «Платинум банк») укладено кредитний договір № 1755/1751SFPRP7 на суму 5 027,46 грн стороком до 12 лютого 2014 року. 12 лютого 2011 року між цими ж сторонами укладено кредитний договір № 1756/1751SFPR7 на суму 2 279,91 грн строком до 12 серпня 2013 року.

Згідно з договорами факторингу від 26 липня та 26 вересня 2012 року право вимоги за вказаними договорами набуло Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнесфінанс» (далі - ТОВ «ФК «Бізнесфінанс»), яке відступило це право Товариству з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів») на підставі договору факторингу від 08 жовтня 2012 року. ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» на підставі договору факторингу від 08 травня 2015 року відступило права за вказаними договорами ТОВ «Кредекс Фінанс».

Таким чином, позивач набув право вимоги за договором від 12 лютого 2011 року № 1755/1751SFPRP7, заборгованість за яким станом на 23 червня 2015 року становить 4 190,80 грн, з яких: 3 196,50 грн - заборгованість за основною сумою кредиту; 453,00 грн - заборгованість за відсотками; 541,30 грн - пеня, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Позивач таким же чином набув право вимоги за договором від 12 лютого 2011 року № 1756/1751SFPR7, за яким заборгованість станом на 23 червня 2015 року становить 1 686,10 грн, з яких: 1 189,90 грн - заборгованість за тілом кредиту; 272,00 грн - заборгованість за процентами; 224,20 грн - пеня, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитними договорами та вирішити питання про судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 13 січня 2016 року, в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що хоча відповідачем фактично допущені порушення умов обох договорів, у зв`язку з чим виникла заборгованість, однак позов пред`явлено з порушенням позовної давності.

Мотивуючи тим, що за договором від 12 лютого 2011 року № 1755/1751SFPRP7 загальний трирічний строк позовної давності сплинув 11 травня 2015 року, а за договором від 12 лютого 2011 року № 1756/1751SFPR7загальний трирічний строк позовної давності сплинув 12 червня 2015 року, тоді як виходячи з вихідного номеру в лівому верхньому куті позовної заяви, позов складався 23 червня 2105 року, а додатки до нього посвідчені печатками позивача 22 червня 2015 року, тобто після закінчення строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Кредекс Фінанс», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені в справі рішення скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

25 березня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позовна давність відраховується з дати останнього платежу, а не за кожним окремим платежем передбаченим договором, адже у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, що у свою чергу кореспондується з висновками Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14), 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), 03 червня 2015 року (№6-31цс15), які у свою чергу, відповідно до статті 360-7 ЦПК України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 12 лютого 2011 року між ПАТ «Платинум банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 1755/1751SFPRP7 на суму 5 027,46 грн строком до 12 лютого 2014 року. Згідно з пунктом 1.1.1 договору сума кредиту становить 5 027,46 грн, строк кредитування - 36 місяців, тобто до 12 лютого 2014 року; фіксована процентна ставка за користування кредитом - 0,0001 %; комісія за надання кредиту - 319,60 грн; комісія за обслуговування кредиту - 151,00 грн. (а. с. 11). Платежі здійснюються згідно з графіком за ануїтетною формою погашення.

Відповідно до пункту 6.3 договору у разі прострочення сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,3 % від простроченої суми нарахованих процентів та/або комісії за обслуговування кредиту, та/або від несплаченої частини суми кредиту за кожний день прострочення.

Станом на 23 червня 2015 року заборгованість становить 4 190,80 грн з яких: 3 196,50 грн - заборгованість за основною сумою кредиту, 453,00 грн - заборгованість за відсотками, 541,30 грн - пеня.

Згідно з розрахунку заборгованості за вказаним договором останній платіж відповідачкою здійснено 12 квітня 2012 року в сумі 11,00 грн. Оплата наперед за травень 2012 року відповідачкою не здійснювалась. Таким чином, виходячи з умов договору, в травні 2012 року вона мала сплатити черговий платіж з 04 по 09 число. Враховуючи, що 09 травня 2012 року є святковим днем, строк платежу настав 10 травня 2012 року.

Отже 11 травня 2012 року настав перший день прострочення платежу.

12 лютого 2011 року між відповідачем та ПАТ «Платинум банк» укладений кредитний договір № 1756/1751SFPR7. Згідно з пунктом 1.1.1. договору: сума кредиту 2 279,91 грн; строк кредитування 30 місяців, тобто до 12 серпня 2013 року; фіксована процентна ставка за користування кредитом - 0,0001 %; комісія за надання кредиту - 151,60 грн; комісія за обслуговування кредиту - 68 грн(кредит № 1). Платежі здійснюються згідно графіку (додаток № 1).

Відповідно до пункту 5.3 договору у разі прострочення сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,3 % від простроченої суми нарахованих процентів та/або комісії за обслуговування Кредиту, та/або від несплаченої частини суми кредиту за кожний день прострочення.

Станом на 23 червня 2015 року заборгованість за вказаним кредитом становить: 1 686,01 грн, з яких: 1 189,09 грн - заборгованість за тілом кредиту; 272,00 грн - заборгованість по процентам; 224,2 грн - пеня.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за вказаним договором останній платіж відповідачкою здійснено 14 травня 2012 року в сумі 26,00 грн. При цьому оплата наперед за червень 2012 року відповідачем не здійснювалась. Таким чином, виходячи з умов договору, в червні 2012 року вона мала сплатити черговий платіж з 04 по 09 число. Враховуючи, що 09 червня 2012 року є суботою, строк платежу настав 11 червня 2012 року.

Отже 12 червня 2012 року настав перший день прострочення платежу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зістаттею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі№ 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) длязабезпечення прогнозованості правозастосовної практики не встановила підстав для відступлення від наведених висновків, а тому вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Оскільки кредитними договорами № 1755/1751SFPRP7 від 12 лютого 2011 року та № 1756/1751SFPR7 від 12 лютого 2011 року передбачені щомісячні платежі (додаток № 1 до договору) тому і строк позовної давності вираховується за кожним із цих платежів.

Позовну заяву направлено до суду першої інстанції 17 липня 2015 року, про що свідчать докази надані банком, зокрема опис вкладення.

Відповідно до положень ст. 264 ЦК України, строк позовної давності переривається з дня пред`явлення позову.

Отже, правильно вираховувати строк позовної давності за кожним окремим платежем згідно додатку № 1 до договору № 1755/1751SFPRP7 в період з 12 серпня 2012 року до 12 лютого 2014 року та згідно з додатком № 1 до договору №1756/1751SFPR7 в період з 12 серпня 2012 року до 12 серпня 2013 року (12 серпня 2012 року + 3 роки = 13 серпня 2015, позовну заяву направлено до суду 17 липня 2015 року, отже в межах строку позовної давності).

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не встановив обставини справи, не взяв до уваги, що позовна давність застосовується до кожного платежу окремо, а не до всієї кредитної заборгованості, тому не надав оцінку усім доказам у справі, не з`ясував фактичних правовідносин сторін, їхніх прав та обов`язків, не виклав мотиви та аргументи своїх висновків.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у положеннях статей 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру боргу, наявності доказів, що їх підтверджують). Такі ж вимоги щодо встановлення обставин у справі визначено і ЦПК України.

Дотримання вимог цивільного процесуального закону щодо встановлення обставин справи, належної оцінки доказів, вирішення питання щодо характеру правовідносин між сторонами та застосування правової норми до них є умовою ухвалення законного та обгрунтованого рішення у справі, а також дотримання основних засад цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи викладене, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає частковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат має здійснити вказаний суд за результатами вирішення спору пропорційно задоволених вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 13 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Петров

Судді: А. А. Калараш

А. А. Сердюк

І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький