КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року

справа 756/2937/15-ц

провадження № 22-ц/824/1509/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Ременюк ТетяниОлександрівни на рішення Оболонського районного суду від 19 вересня 2018 року у складі судді Тітова М.Ю. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя, у якому просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі 2/3 від вартості квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та автомобіля НОМЕР_1, 2008 року випуску, що становить 1298000,00 грн.

Позивачем у березні 2017 року уточнено позовні вимоги, у яких вона просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та визнати за відповідачем право власності на 1/3 частину цієї квартири, визнати право власності на 2/3 частини автомобіля НОМЕР_1, 2008 року випуску за нею, та 1/3 частину за відповідачем, стягнути з відповідача на її користь судові витрати та витрати на оплату вартості судової експертизи.

У вересні 2018 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, у відповідності до якої просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вимоги щодо визнання права власності на автомобіль залишити без розгляду, стягнути з відповідача на її користь судові витрати та витрати на оплату вартості судової експертизи.

Ухвалою Оболонського районного суду від 19 вересня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя в частині вимог щодо поділу транспортного засобу Mitsubishi Outlander, д.н.з. НОМЕР_1, залишено без розгляду.

Рішенням Оболонського районного суду від 19 вересня 2018 року позов позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя задоволено частково.

Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3:

визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1;

визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі представник третьої особи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що між відповідачем та банком було укладено іпотечний договір, за умовами якого спірне нерухоме майно було надано в іпотеку. На момент укладення даного договору відповідач був єдиним власником цього майна. Крім цього, підписуючи договір відповідач підтвердив, що у шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебував. Поділ заставного майна до погашення кредитної заборгованості перед банком порушує право третьої особи як заставодержателя на це майно.

Також посилається на те, що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження джерела походження грошових коштів, за які була придбана спірна квартира, та про її участь у придбанні цього майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що права третьої особи при поділі спірного майна не будуть порушені, оскільки іпотека є дійсною для набувача цього майна. Також зазначає, що відповідачем не було заявлено вимоги про визнання квартири його особистою приватною власністю.

В судове засідання представник третьої особи не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні позивач та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільним майном подружжя та при її поділі прав третьої особи не будуть порушені, оскільки у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Рішення суду оскаржено в частині часткового задоволення позовних вимог, а тому лише в цій частині рішення суду переглядається в апеляційному порядку у відповідності до ст. 367 ЦПК України.

Судом встановлено, що з 05 серпня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі (а.с. 10 т.1).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.09.2014 року шлюб, зареєстрований 05.08.2004 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №1473, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.8 т.1).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2012, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, відповідач придбав у власність квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,3 кв.м., жилою площею 40,8 кв.м. (а.с.11-12 т.1).

Відповідно до п. 3 договору за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 970000,00 грн.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

З матеріалів справи слідує, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачем. Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Тому доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження джерела походження грошових коштів, за які була придбана спірна квартира, та про її участь у придбанні цього майна, є необґрунтованими, оскільки відповідачем не було заявлено вимоги про визнання квартири його особистою власністю.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

27.12.2012 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір №033МІ1-ЗАСТ, у відповідності до якого квартира АДРЕСА_1 передана відповідачем в іпотеку, в якості забезпечення ОСОБА_3 виконання зобов'язань за договором кредиту №033МІ1 від 27.12.2012 (а.с.13-14 т.1).

У частинах першій, третій статті 9 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Згідно з частинами першою, другою статті 10 Закону України «Про іпотеку» якщо інше не встановлено законом чи іпотечним договором, іпотекодавець зобов'язаний вживати за власний кошт всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки, включаючи своєчасне проведення поточного ремонту, відновлення незначних пошкоджень, раціональну експлуатацію та захист предмета іпотеки від незаконних посягань та вимог інших осіб.

Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.

У пункті 4.1.4 договору іпотеки, сторонами погоджено, що іпотекодавець зобов'язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його будь-якими зобов'язаннями, обтяженнями та обмеженнями, не видавати третім особам будь-яких прав на користування та розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем, гарантом, авалістом за зобов'язаннями третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя.

Проте, відповідачем не було відчужено зазначене майно. Спірна квартира є спільною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між ними. На момент укладення іпотечного договору відповідач перебував у шлюбі з позивачем.

А тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що перебування спірного майна в іпотеці або дослідження обставин укладання цього договору не порушує прав іпотекодержателя при поділі такого майна, оскільки поділу підлягає майно подружжя, яке також знаходиться у третіх осіб, а гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Тобто, при поділі квартири до позивача в даному випадку переходять усі обов'язки та права іпотекодавця на аналогічних умовах, які діють для відповідача.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору по суті, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - РеменюкТетяни Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді