Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 569/10347/16-ц

провадження № 61-34672св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року у складі головуючого-судді Першко О. О. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року у складі суддів: Хилевич С. В., Шимків С. С., Григоренко М. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова Частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 14 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСіббанк» ( з 21 грудня 2009 року ПАТ «УкрСиббанк») (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № , за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 33 660 доларів США зі сплатою 12, 3% річних строком до 10 листопада 2026 року. Кредитні зобов'язання позичальника були забезпечені порукою ОСОБА_5, згідно договору № 59499 від 14 листопада 2006 року.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов'язань, внаслідок чого станом на 10 серпня 2016 року виникла заборгованість за кредитом і процентами в розмірі 19 559,41 доларів США та пені у розмірі 37,23 грн, ПАТ «УкрСиббанк» просило задовольнити позов та стягнути вказану заборгованість солідарно з відповідачів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № від 14 листопада 2006 року в розмірі 19 559,41 доларів США, з яких 19 052,99 доларів США заборгованість по кредиту, 506,42 доларів США заборгованість по процентам та пеню в сумі 37,23 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку з нього та поручителя ОСОБА_5 в солідарному порядку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про наявність підстав для дострокового стягнення всієї суми кредитної заборгованості, оскільки банком не надано належних доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов'язань щодо надання кредитних коштів, кредитний договір не є належним доказом видачі кредиту, а також щодо відкриття позичальнику поточного рахунку та перерахування на нього кредитних коштів; меморіальний ордер, наданий банком на підтвердження виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, не містить усіх необхідних відомостей, виписки з особового рахунку позичальника не містять ознак первинного документу, що свідчить про їх штучне створення банком; банк належним чином не повідомив позичальника та поручителя про дострокове повернення кредиту, що позбавляє його права такої вимоги. Крім того, видана 01 жовтня 2015 року директором з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого користування ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_7 довіреність на представництво на ім'я ОСОБА_8 є неправомірною і нечинною, оскільки на час її видачі у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців були відсутності відомості про директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого користування ПАТ «УкрСиббанк», як про повноважну особу банку, а відтак повноваження ОСОБА_8 на подання позовної заяви та ведення даної справи взагалі не підтверджені, що є підставою для залишення заяви без розгляду або закриття провадження у справі, про що відповідачем було заявлено відповідне клопотання, яке ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 грудня 2016 року необґрунтовано залишено без задоволення.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі. Виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року зупинено до закінчення касаційного провадження.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2018 року справу № 569/10347/16-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року задоволено заяву судді Курило В. П. про самовідвід та передано справу для проведення повторного автоматизованого розподілу, за наслідками якого суддею-доповідачем визначено ОСОБА_1

Відзивів (заперечень) на касаційну скаргу до суду не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Судами встановлено, що 14 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № , за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 33 660 доларів США зі сплатою 12, 3% річних строком до 10 листопада 2026 року. Додатком № 1 до цього договору визначено графік погашення кредиту.

Згідно заяви ОСОБА_4 на видачу готівки від 14 листопада 2006 року, на його поточний рахунок НОМЕР_1 були перераховані кошти в сумі 33 660 доларів США, що також підтверджується випискою з особового рахунку позичальника НОМЕР_1 за 14 листопада 2006 року, випискою за кредитним договором за 14 листопада 2006 року, копією меморіального ордеру від 14 листопада 2006 року.

Для забезпечення зобов'язань за вищевказаним договором 14 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_5 укладеного договір поруки № 59499, згідно якого відповідач поручилася за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

Згідно наданого ПАТ «УкрСиббанк» розрахунку у ОСОБА_4, станом на 10серпня 2016 року, існує заборгованість за кредитним договором, з урахуванням процентів за користування кредитом, в розмірі 19 559,41 доларів США та пені в сумі 37,23 грн.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК Українизобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Кредитним договором № від 14 листопада 2006 року передбачено, що у випадку, зокрема порушення позичальником термінів повернення кредиту (основної суми) та/або термінів внесення плати за кредит строком більше ніж п'ять календарних днів, банк має право змінити термін погашення кредиту та внесення плати за кредит за цим договором в порядку, визначеному розділом 11 цього договору (пункт 5.5).

Згідно із пунктом 11.1 кредитного договору відповідно до статей 526, 611 ЦК Українисторони погодили, що у випадку застосування будь-якого з пунктів 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2 цього договору та/або настання обставин, що передбачені вищевказаними пунктами договору, банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав, згідно з пунктом 1.2.2 цього договору. При цьому, термін повернення кредиту та внесення плати за кредит вважається таким, що настав, а кредит та плата за користування кредитом - обов'язковими до повернення з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку. В цьому випадку позичальник зобов'язується достроково повернути отриманий кредит та внести та внести плату за кредит у встановлений заново термі в повному обсязі.

Листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень іншій стороні на її адресу, зазначену у розділі 12 цього договору. Зазначене повідомлення (вимога) банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур'єром на адресу позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору (пункт 11.2 кредитного договору).

Таким чином, сторони погодили порядок зміни строку виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 квітня 2016 року на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були направлені вимоги про необхідність погасити прострочену заборгованість за кредитним договором № від 14 листопада 2006 року, які згідно поштових повідомлень отримані відповідачами 26 квітня 2016 року та 16 травня 2016 року відповідно, проте такі вимоги банку ними не виконані.

Таким чином, у зв'язку з порушенням боржником строків повернення кредиту та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК Україниправо та звернувся до позичальника та поручителя з вимогами про дострокове повернення всієї суми заборгованості, чим змінив строк виконання основного зобов'язання.

У серпні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення боргу з боржника та поручителя.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення солідарно заборгованості з боржника та поручителя, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позичальник та поручитель взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконували, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором.

Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору і відповідачами не спростований.

Доводи касаційної скарги про те, що вимога банку про дострокове повернення кредитних коштів з додержанням порядку та формою, що визначена умовами кредитного договору, відповідачам не направлялася, є безпідставними, оскільки пунктом 5.5 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту (основної суми) та/ або термінів внесення плати за кредит строком більше п'яти календарних днів, банк має право змінити термін погашення кредиту, у порядку визначеному розділом 11 цього договору та вимагати від позичальника повернення всієї суми кредиту. При цьому у разі неотримання позичальником вимоги термін повернення кредиту та внесення плати за кредит в такому випадку встановлюються з чотирнадцятого календарного дня, що слідує за датою відправлення банком зазначеної вимоги позичальнику.

Тобто позивач належним чином повідомив відповідачів направивши вимоги про необхідність усунення порушень договору. При цьому кредитний договір підписаний ОСОБА_4 особисто, який погодився зі всіма умовам вказаного договору, які тривалий час виконував.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що банком на підтвердження своїх вимог надані документи неналежної якості, також є безпідставними, оскільки суди, ухвалюючи рішення повно та всебічно дослідили всі матеріали справи, ухвалили судові рішення, згідно з вимогами чинного законодавства, а саме ретельно перевіривши надані позивачем фактичні дані, визнали їх належними доказами на підтвердження надання ОСОБА_4 кредитних коштів в повному обсязі, які останнім своєчасно й в повному розмір не повернуті, про що свідчить наданий банком обґрунтований розрахунок заборгованості, у якому чітко зазначена заборгованість за кредитним договором, яка підлягає солідарному стягненню.

Посилання ОСОБА_4 на те, що довіреність на представництво інтересів ПАТ «УкрСиббанк», видана на ім'я ОСОБА_8 є неправомірною, що в свою чергу є підставою для залишення позову без розгляду або закриття провадження у справі, необґрунтовані, оскільки пунктом 14. 4 Статуту ПАТ «УкрСиббанк» передбачено перелік посадових осіб, які вправі представляти банк без довіреності, до якого входить посада директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування, а згідно витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 06 вересня 2016 року уповноваженим представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи як підписант вказано зокрема, ОСОБА_7 (з 01 жовтня 2015 року), який відповідно до пункту 14.6 Статуту ПАТ «УкрСиббанк» маючи право передавати свої повноваження шляхом видачі довіреності, правомірно видав довіреність на ім'я ОСОБА_8, якою подано до суду позовну заву про стягнення кредитної заборгованості.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права. У силу вимог статті 400 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2017 року .

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. М. Коротун
М. Є. Червинська