Ухвала

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 214/7397/18

провадження № 61-15759ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є.В., Сімоненко В. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2019 рокуу справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, за участю стягувача - товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія СЕВЕКО»,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О. М.

Скарга мотивована тим, що вона, ОСОБА_1 , є боржником у виконавчому провадженні з виконання рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2015 року щодо стягнення з неї на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «СЕВЕКО» (далі - ТОВ «Торговий дім «СЕВЕКО») грошових коштів у сумі 2 379 000,00 грн.

За заявою ТОВ «Торговий дім «СЕВЕКО» Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу видано виконавчий лист від 07 листопада 2016 року № 214/9128/14-ц.

На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем Саксаганського відділу державної виконавчої служби м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Годуновою В . Г. 24 січня 2017 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, де виконавчий документ перебував на виконанні.

Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О. М. 09 жовтня 2018 року відкрито виконавче провадження № 57398327 за виконавчим листом № 214/9128/14-ц, виданим 07 листопада 2016 року.

Крім того, постановами приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О. М. від 09 жовтня 2018 року та 10 жовтня 2018 року було накладено арешт на майно боржника. Також постановою того ж приватного виконавця від 09 жовтня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 основної винагороди у сумі 238 265,40 грн.

ОСОБА_1 вважає, що приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О. М. всупереч вимогам діючого законодавства, що регулює порядок виконання рішень судів, відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа від 07 листопада 2016 року № 214/9128/14-ц, виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу, оскільки вона у місті Кривому Розі фактично не проживає з 2013 року, майно, яке їй належить на території Дніпропетровської області відсутнє.

ОСОБА_1 просила суд визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О. М. у частині прийняття виконавчого документа до виконання, відкриття виконавчого провадження та початку примусового виконання виконавчого листа від 07 листопада 2016 року № 214/9128/14-ц (2/214/1180/15), виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу протиправними; скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О. М. від 09 жовтня 2018 року про відкриття виконавчого провадження № 57398327; зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О. М. винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа від 07 листопада 2016 року № 214/9128/14-ц (2/214/1180/15), виданого Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 січня 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2019 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у серпні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2019 року, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із правомірності дії приватного виконавця при прийнятті постанов про відкриття виконавчого провадження та постанов про накладення арешту, які постановлені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону).

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Пункт 6 частини 1 статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і пункт 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» установлюють принцип (засади) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачеві права вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац 2 частини 1 статті 19 цього Закону).

Тобто зазначені положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Частина 1 статті 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і частина 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачають право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» права та обов`язки, зокрема, обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Частинами першою, третьою статті 431 ЦПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Як встановлено судом, виконавчий лист у справі № 214/9128/14-ц містить реквізити боржника, в тому числі місце реєстрації боржника ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , що за адміністративно-територіальним розподілом відноситься до Дніпропетровської області, у зв`язку з чим стягувач ТОВ «Торговий Дім «СЕВЕКО», скористався своїм правом на пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О. М., а тому в останнього виникли передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» права та обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Оскільки виконавчим документом було стягнуто заборгованість з ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у приватного виконавця були наявні правові підстави для прийняття виконавчого документа до виконання, як такого, що поданий за місцем проживання боржника на території Дніпропетровської області, що відноситься до виконавчого округу приватного виконавця Сивокозова О. М.

При цьому приватний виконавець Сивокозов О. М. у день відкриття виконавчого провадження № 57398327 для перевірки місця реєстрації боржника направив запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо реєстрації місця проживання боржника ОСОБА_1 з метою вжиття заходів примусового виконання рішення суду.

Відповідно до інформації, що міститься у довідці відділу обліку та моніторингу інформації боржник ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Надані ОСОБА_1 суду докази про її проживання за адресою: АДРЕСА_2 , суд апеляційної інстанції прийняв як належні та допустимі, оскільки місце реєстрації проживання останньої за цією адресою з 27 жовтня 2016 року підтверджено відповідною відміткою у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Саксаганським РВ Криворізького УМВС України в Дніпропетровській області 18 грудня 2000 року.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що наявність суперечностей у офіційних документах щодо місяця проживання боржника ОСОБА_1 не може свідчити про порушення приватним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», оскільки останній здійснив всі необхідні дії для перевірки місця проживання боржника та прийняв виконавчий лист до виконання з урахуванням наявних у нього відомостей про місце проживання боржника на території Дніпропетровської області.

Крім того, відповідно до положень частин п`ятої та сьомої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Проте ОСОБА_1 при зверненні до суду зі скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця та в ході розгляду вказаної скарги в суді першої та апеляційної інстанцій не довела порушення своїх прав рішенням, дією або бездіяльністю приватного виконавця під час виконання судового рішення у цій справі.

Отже, саме на ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадженні, покладено обов`язок повідомити приватного виконавця про зміну місця свого проживання.

Доводи касаційної скарги про те, що надана приватним виконавцем довідка відділу реєстрації боржника ОСОБА_1 є неналежним доказом реєстрації її місця проживанняне спростовують висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги, судових рішень, що оскаржуються, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а також рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не буде мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначено.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, за участю стягувача - товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія СЕВЕКО», за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2019 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

В. М. Сімоненко