Провадження №2/760/1247/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представників відповідача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про виділ частини земельної ділянки в натурі, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить виділити в натурі належну їй частку земельної ділянки розміром 0, 071 га, а відповідачу - 0, 029 га по АДРЕСА_1 , площа якої складає 0, 10 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розміщена відокремлена частка житлового будинку.

Посилається в позові на те, що рішенням Київської міської ради № 49/12599 від 12 лютого 2004 року їй та відповідачу була передана в приватну власність земельна ділянка площею 0, 10 га, кадастровий номер :72:506:0041, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , та видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія КВ № 124056 від 20 квітня 2005 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 червня 2009 року в позові ОСОБА_5 до неї про припинення спільної часткової власності на домоволодіння, виділення у власність та розподіл земельної ділянки було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2009 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 червня 2009 року скасовано, ухвалено нове, яким позов у частині припинення спільної часткової власності на домоволодіння задоволено, виділено частки у праві власності на домоволодіння кожній зі сторін.

Вона має намір зареєструвати право власності на свою частину будинку та земельної ділянки, як окремий об`єкт права власності.

Однак, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» основною вимогою для реєстрації права власності є надання поштової адреси та надання документів на окрему земельну ділянку з окремим кадастровим номером.

На її звернення до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) була надана відповідь щодо неможливості отримання нової поштової адреси, оскільки необхідно надати документ, що посвідчує право власності на земельну ділянку чи право користування земельною ділянкою після її розподілу.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували.

Зазначали, що в березні 2008 року відповідач звертався до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності на прибудову та зміну часток у праві спільної власності на будинок та розподіл земельної ділянки у натурі.

В процесі розгляду справи була призначена судова будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої були поставленні питання, зокрема, щодо можливих варіантів поділу приватизованої земельної ділянки у відповідності до часток сторін у праві власності на неї.

Відповідно до Висновку № 77/61/08 судової будівельно-технічної експертизи від 28 червня 2008 року надати висновок про можливі варіанти розподілу земельної ділянки неможливо.

Зазначений висновок був покладений у мотивувальну частину рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 червня 2009 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2009 року, які набрали законної сили.

Виходячи з цього, встановлення факту неможливості розподілу земельної ділянки, просять у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, експерта, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ст.ст.364, 367 ЦК кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст.183 цього кодексу.

За змістом частини 1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Судом встановлено, що позивачка на підставі Договору дарування від 17 травня 1990 року є власником 71/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Київської міської ради № 49/12599 від 12 лютого 2004 року сторонам у приватну власність була передана земельна ділянка площею 0, 10 га, кадастровий номер :72:506:0041, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія КВ № 124056 від 20 квітня 2005 року.

/ а.с. 5 - 13 /

Відповідно до ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

В ст.88 ЗК України зазначено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Встановлено, що спір між сторонами з приводу виділу частини будинку та земельної ділянки між сторонами був предметом судового розгляду суду за ініціативою відповідача.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 червня 2019 року в позові було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2009 року рішення суду в частині було скасовано, ухвалено нове, яким позов у частині припинення спільної часткової власності на домоволодіння задоволено.

В порядку розподілу будинку визнано за відповідачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 87, 9 кв. м., у складі приміщень: 2-1 - передпокою, площею 12, 7 кв.м., приміщення № 2-2 - житловою площею 37, 1 кв.м., № 2-3 - житловою площею 15, 6 кв.м., № 2-4 - ванної, площею 8, 2 кв.м., № 2-5 - кухні, площею 14, 3 кв.м., сарай за літ. «З», погріб під сарай за літ. «З».

За позивачкою визнано право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 75, 1 кв.м., у складі приміщень: № 1-1 - кухні, площею 13, 3 кв.м., № 1-2 передпокою, площею 14, 4 кв.м., № 1-3 - жилої кімнати, площею 14, кв.м., № 1-4 житлової кімнати, площею 14, 4 кв.м., № 1-5 - житлової кімнати, площею 18, 9 кв.м., гараж за літ. «Г», літню кухню за літ. «Д», погреб за літ. «Е», ганок.

Колодязь під літ. «№1» залишено у спільному сумісному користуванні співвласників.

Встановлено межу поділу приміщень жилого будинку з прибудовами по середині існуючих внутрішніх стін цього будинку у відповідності до поверхового плану, зазначеного у технічному паспорті Київського МБТІ, виготовленого 12 вересня 2003 року між приміщеннями № 1-5 і № 2-2, № 1-4 і № 2-2.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині виділу земельної ділянки, суд виходив з того, що у разі поділу земельної ділянки за єдино можливим варіантом, запропонованим експертом, частина приватизованої земельної ділянки, яка виділяється позивачці, буде менше за її ідеальну частку в праві спільної власності, чим будуть порушенні права останньої.

/ а.с. 16 - 25 /

З огляду на ч. 1 ст. 364 ЦКУ співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Сторони скористалися своїм правом, вище приведеними судовими рішеннями виділили належні їм частки в будинку із спільної часткової власності, а тому їх право спільної часткової власності на будинок було припинено.

Цим же рішенням був встановлений факт неможливості розподілу земельної ділянки у зв`язку з тим, що єдиний запропонований варіант розподілу не відповідає ідеальним часткам співвласників, що у разі такого розподілу приведе до порушення прав позивачки (відповідачці в зазначеній справі).

Зазначена обставина також не заперечувалась сторонами в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2019 року в справі призначено земельно-технічну експертизу, провадження якої було доручено Українському незалежному інституту судових експертиз.

Перед експертами було поставлено наступне запитання: визначити можливі варіанти виділу 0, 071 га земельної ділянки зі складу земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Відповідно Висновку судової будівельно-технічної експертизи від 08 січня 2019 року № 67/11-2018 експертом запропоновано 2 варіанти розподілу земельної ділянки.

Перший запропонований експертом варіант відповідає часткам співвласників у праві власності, в той час, як другим запропонованим варіантом частина земельної ділянки, яка виділяється позивачці, буде менше за її ідеальну частку в праві спільної власності.

В судовому засіданні позивачка підтримала перший варіант розподілу земельної ділянки, проти якого заперечували представники відповідача.

Проаналізувавши перший варіант розподілу земельної ділянки, запропонований експертом, вбачається, що гараж, що належить на праві власності відповідачу, відображений на схемі без прилеглого до нього погребу та сходів.

Наявність даного об`єкту підтверджується технічним паспортом на садибний житловий будинок та зумовлює необхідність відступу метрової зони не від стіни гаражу по лінії 19-20, а від сходів, оскільки вони є найбільш виступаючою конструкцією стіни гаражу.

Відповідно до п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» при розміщенні будинків в кварталах, забудова яких історично склалася, для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше, ніж 1, 0 м. При цьому, має бути забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок, або взаємоузгоджене водовідведення згідно з вимогами.

Для садибної та дачної забудови у разі розміщення житлових будинків в північно-східній, північній та північно-західній частинах земельної ділянки, відстань від межі слід встановлювати не менш 3 м.».

Заперечуючи проти такого варіанту виділу належної позивачці земельної ділянки представник відповідача посилався на те, що експертом запропоновано метрову відстань від межі по лінії 9-10-11-12, а не 3 метри, як зазначено в зазначених вимогах.

Конструкція тераси має бетонний фундамент висотою більше двох метрів та дах, який виступає за цей фундамент, тому в запропонованому варіанті для обслуговування будинку потрапити до земельної ділянки по лінії 13-14-15 неможливо.

Крім того, у висновку не передбачено відстань від найбільш виступаючої конструкції тераси для обслуговування цієї частини будинку.

/ а.с. 66 - 83, 97 - 107 /

З даного варіанту розподілу також вбачається, що експерт пропонує встановити сервітут для обслуговування колодязя та гаража відповідача розміром 0, 0019 га.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Так, в обґрунтування своїх заперечень представником відповідача надано до суду Висновок експерта за результатами експертного земельно-технічного дослідження щодо можливості виділу земельної ділянки від 19 липня 2019 року № 38/19, відповідно до якого виділити 0, 071 га земельної ділянки, яка ідеально належить ОСОБА_1 , зі складу земельної ділянки по АДРЕСА_1 не вбачається можливим з причин неможливості забезпечення будівельних вимог щодо нормованих відстаней.

/ а.с.147 - 157 /

Таким чином, матеріали справи містять два висновки, що суперечать один одному.

При цьому обставини, викладені в висновку, наданому представником відповідача, позивачка та її представник не спростували.

Додатково представник відповідача зазначив і цього не спростував представник позивачки, при наданні Висновку експерт ОСОБА_6 керувалася нормативними актами, які на даний час скасовані.

За змістом ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Статтею 98 ЗК України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Частиною 1 статті 404 ЦК України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

За змістом ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Таким чином, аналіз даних норм закону свідчить про те, що право земельного сервітуту є правом саме обмеженого використання чужої земельної ділянки, що надається особі, яка вимагає його встановлення від власника (володільця) цієї земельної ділянки для обслуговування своєї земельної ділянки або іншій конкретно визначеній особі.

Суб`єктами, що мають право вимагати встановлення земельного сервітуту, є власники або землекористувачі земельних ділянок.

Земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

Як зазначено в варіанті №1, запропонованому експертом і на якому наполягає позивачка, саме експертом запропоновано встановлення земельного сервітуту, який підтримала позивачка.

В свою чергу проти його встановлення заперечували представники відповідача, якому цей сервітут запропонований.

Тобто, встановлення сервітуту в даному випадку суперечить його меті, визначеній законом.

Відповідно до ст. 402 ЦК України, ст. 100 ЗК України сервітут встановлюється договором, законом, заповітом або рішенням суду та підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Таким чином, обов`язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року по справі № 607/12777/17, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Представники відповідача, заперечуючи проти позову та розподілу земельної ділянки по варіанту №1 Висновку, додатково до викладеного в відзиві зазначили, що між сторонами тривалий час існує конфліктна ситуація з приводу користування земельною ділянкою і встановлення сервітуту конфлікту не вирішить.

Зазначили, що експерт ОСОБА_6 з метою надання висновку оглядала земельну ділянку в їх відсутності, що позбавило їх можливості прийняти участь в огляді та на місці висловити свою точку зору з урахуванням рішення Апеляційного суду м. Києва 2009 року.

Крім того, зазначили, що існує і інша можливість вирішення конфліктної ситуації, в тому числі шляхом укладення угоди про компенсацію частини земельної ділянки, однак позивачка вимагає лише виділу належної їй частки та з урахуванням лише своїх інтересів та обмеження прав відповідача шляхом встановлення сервітуту.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи викладене вище,неможливість виділення належної позивачці частини земельної ділянки без порушення прав іншого співвласника,ненадання позивачем доказів, які б спростовували вказані обставини та довели б існування іншого можливого способу вирішення питання щодо порядку користування земельною ділянкою, крім як встановлення сервітуту, суд не знаходить підстав для забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.15,16,182, 183,ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321, 328, ч.1 ст.356, 358,364, 367, 377, 401, 402, 403, 404 ЦК України, ст.ст. 98,99, 100 Земельного кодексу України, ст. ст. . 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про виділ частини земельної ділянки в натурі відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25 вересня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва