ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 641/1122/18

провадження № 22-ц/818/304/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Прокопчук І.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Алкіс»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, ухвалене 07 серпня 2018 року о 10 годині 04 хвилини у складі судді Курганникової О.А., -

УСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2, який діяв в інтересах ОСОБА_1, звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Алкіс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 36 607 грн. 50 коп. за період з 01 жовтня 2011 року по 17 липня 2017 року, 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі наказу «Про прийняття на роботу» № 3 від 03.10.2011 ОСОБА_1 перебуває з ТОВ «Алкіс» у трудових відносинах, працює на посаді менеджера зі збуту з посадовим окладом відповідно до штатного розпису підприємства. За заявою ОСОБА_1 відповідач з 03.10.2011 нараховує їй заробітну плату, але не виплачує, зараховуючи її до депонованої заробітної плати. У жовтні-листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до директора ТОВ «Алкіс» ОСОБА_3 з проханням виплатити накопичену за шість років заробітну плату, але отримала відмову.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 із письмовою заявою про депонування її заробітної плати до ТОВ «Алкіс» не зверталася. Розмір та порядок виплат протягом часу роботи також не оспорювала. Згідно наданих ТОВ «Алкіс» документів заробітна плата ОСОБА_1 виплачувалася своєчасно та в повному обсязі в касі підприємства. Розмір заборгованості, яку просить стягнути позивач, не відповідає розміру заробітної плати, що відображена в бухгалтерських документах ТОВ «Алкіс». Завдання моральної шкоди позивач не довела.

В поданій 22 серпня 2018 року апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ТОВ «Алкіс» не довело виплату їй заробітної плати, не надало жодних первинних бухгалтерських документів. Оборотно - сальдова відомість, врахована судом, не є належним та допустимим доказом на підтвердження відсутності заборгованості із заробітної плати. Також відповідачем не надано касової книги, яка б могла підтвердити виплату заробітної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Алкіс» заперечувало проти її задоволення, посилаючись на те, що позивач не обґрунтувала розмір заборгованості із заробітної плати, який вона просить стягнути на свою користь. Підприємством надано суду всі наявні бухгалтерські документи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, з 03.10.2011 року ОСОБА_1 працює у ТОВ «АЛКІС» (надалі ТОВ) на посаді менеджера зі збуту, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису підприємства (т.1 а.с.11).

Наказами директора ТОВ неодноразово вводився в дію новий штатний розклад та затверджувалися посадові оклади. Так, з 01.10.2011 року посадовий оклад позивачки складав 1100 грн (т.1 а. с. 63-64), з 01.04.2012 року - 1150 грн (т.1 а. с. 65-66), з 01.07.2012 року - 1200грн (т.1 а. с. 67-68), з 01.01.2013 року - 1220 грн. (т.1 а. с. 69-70), з 01.12.2013 року - 1250 грн. (т.1 а. с. 71-72), з 01.07.2014 року - 1260 грн. (т.1 а. с. 73-74), з 01.12.2014 року - 1320 грн. (т.1 а. с. 75-76), з 01.10.2014 року - 1310 грн. (т.1 а. с. 77-78), з 01.09.2015 року - 1400 грн. (т.1 а. с. 79-80), з 01.01.2016 року - 1500 грн. (т.1 а. с. 81-82), з 01.05.2016 року - 1600 грн. (т.1 а. с. 83-84), з 01.12.2016 року - 1620 грн. (т.1 а. с. 85- 86), з 01.01.2017 року - 3250 грн. (т.1 а. с. 87-88).

Позивач просила суд стягнути відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.10.2011 року по 17.07.2017 року, у розмірі 36 607 грн. 50 коп.

Судом правильно встановлено, що розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 за вищезазначений період дорівнює 99 020 грн., що підтверджується даними картки рахунку : 661 (т.1 а. с. 12-26) та оборотно - сальдової відомості по рахунку : 661 (т.1 а. с. 93-94), даними індивідуальної відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України Форми ОК-7 (т.1 а.с. 37).

Крім цього, суд обґрунтовано вважав, що заробітна плата ОСОБА_1 протягом часу з 01.01.2011 року по 30.11.2017 року депонована не була. Тобто підприємством кошти для виплати позивачці заробітної плати не депонувалися, що підтверджується даними довідки публічного акціонерного товариства «Кредобанк» від 18.05.2018 року № 196-21080/18 (т.1 а. с. 154) та даними оборотно - сальдової відомості по рахунку : 661 (т.1 а. с. 93-94).

Проте судова колегія не може погодитися з висновком суду, зробленим на підставі вище зазначених доказів, про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про виплату їй заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 2 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП) право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з положеннями ст. 2 Закону України № 108/95-ВР від 24.03.2015 «Про оплату праці» (надалі Закон № 108/95-ВР) основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону № 108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ч.ч. 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте зазначені положення ЦПК України при розгляді трудових спорів повинні застосовуватися лише у межах можливого для сторони - працівника. Саме у роботодавця знаходиться більша частина доказів, причому досить велику кількість документів роботодавець оформляє не тому, що, користуючись своїми правами і диспозитивними нормами права, вирішив зафіксувати свій статус, а тому, що закон прямо зобов'язує його оформляти їх. Оскільки письмові докази повинні знаходитися у роботодавця, саме на нього і має покладатися обов'язок по їх наданню. Тому тягар доведення виплати заробітної плати чи вчинення або невчинення інших дій чи бездіяльності, які відповідно до закону вчинив чи мав вчинити або яких фактично припустився роботодавець під час трудових правовідносин з працівником-позивачем, покладається повною мірою на роботодавця.

В супереч вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України відповідач не надав суду належних та допустимих доказів виплати ОСОБА_1 заробітної плати у період з 2011 року по 2017 рік.

Єдиним належним доказом виплати заробітної плати позивачу є дані листа ТОВ «АЛКІС» № 6 від 24.01.2018, згідно якого заборгованість із заробітної плати у ТОВ «АЛКІС» перед робітником підприємства ОСОБА_1 відсутня (т.1 а.с. 27).

З матеріалів справи вбачається, що заробітна плата у ТОВ «Алкіс» виплачувалась працівникам безпосередньо у ТОВ готівкою. Представником відповідача в суді вказаний факт не заперечувався.

З аналізу змісту пунктів 3.5, 3.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженим постановою Правління Національного банку України 15 грудня 2004 року № 637, що діяло з 2011 по 2017 роки, видачу готівки касир проводить тільки особі, зазначеній у видатковому касовому ордері або видатковій відомості, яка розписується про її одержання.

Отже, належним доказом виплати працівнику заробітної плати є його підпис у видатковому касовому ордері або видатковій відомості.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При розгляді трудових спорів належними є також докази, які відповідають встановленим вимогам законодавства про працю для певних видів трудових правовідносин. Оскільки трудове право спирається на досить чітку документальну систему, яка законодавчо закріплена щодо різних сфер трудових правовідносин (охорона праці, оплата праці, робочий час,час відпочинку і т. п.), встановлення факту отримання позивачкою заробітної плати має бути підтверджено не будь - яким доказом, а лише її особистим підписом у видатковому касовому ордері або видатковій відомості.

Висновок суду про те, що виплата коштів проводилась за рахунок коштів, які приймались в касу підприємства і одразу ж виплачувались, що вбачається з відомостей руху коштів по касі підприємства (т.1 а.с.163 - 186), судова колегія вважає припущенням факту отримання ОСОБА_1 заробітної плати.

Неможливість надання відомостей на виплату грошей з 2011 по 2017 року з боку відповідача обґрунтовується втратою платіжних відомостей, що підтверджується висновком ст. о/у ВКП Слобідського ВП ГУ НП в Харківськоій області від 21.11.2017 року (т.1 а.с. 28).

Судова колегія критично ставиться до зазначеного доказу, оскільки він не містить категоричного висновку про втрату зазначених документів, а лише фіксує факт звернення директора ТОВ 20.11.2017 року до правоохоронних органів з повідомленням про крадіжку бухгалтерських документів ТОВ з її автомобілю. Чи дійсно зазначений факт мав місце належними доказами не доведено. Тому судова колегія вважає, що належні та допустимі докази втрати платіжних відомостей про виплату заробітної плати ОСОБА_1 з 2011 року по 2017 рік в матеріалах цивільної справи відсутні.

Той факт, що ОСОБА_1 з письмовою вимогою щодо виплати заробітної плати до ТОВ «АЛКІС» не зверталась, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір (ст. 124 Конституції України), і обов'язкового порядку досудового врегулювання зазначеного спору законом не встановлено.

Судова колегія також не може погодитися з висновком суду щодо необґрунтованого розрахунку суми позову. Матеріали справи свідчать, що ТОВ визнається нарахування їй заробітної плату у більшому розмірі, ніж зазначений у позові. Однак виходячи з вимог розумності та справедливості ОСОБА_1 позов заявлено з ціною 36 607 грн. 50 коп. Тому у суду були відсутні підстави вважати завлений розмір необґрунтованим.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов'язання виплати їй заробітної плати у заявленому в позові розмірі підлягають задоволенню.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то статтею 23 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктами 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати належної працівнику моральної шкоди, а має самостійне юридичне значення.

ТОВ відмовилося виплачувати належну ОСОБА_1 заробітну плату, вона протягом тривалого строку докладала зусиль для відновлення порушеного права, було втрачено її звичний спосіб життя.

Тому колегія суддів виходячи із засад розумності та справедливості вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. Виходячи з обсягу перенесених душевних страждань позивача на її користь належить стягнути 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч.1 ст.133 ЦПК України).

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір» (надалі Закон України «Про судовий збір»).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України).

Ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру на час подачі ОСОБА_1 позову складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Ціна заявленого ОСОБА_1 позову склала 136 607 грн. 50 коп., з яких обґрунтованими суд апеляційної інстанції визнав 38 607 грн. 50 коп. Враховуючи часткове задоволення позову, з ТОВ в дохід держави належить стягнути 964 грн. 40 коп. судового збору.

Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.ч. 1,2 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

ОСОБА_1 на підтвердження вартості своїх витрат на правничу допомогу було надано акт наданої правової (правничої) допомоги за Договором про надання правової (правничої) допомоги № 1/01-18 від 10.01.2018 від 23 квітня 2018 року (т.1 а.с. 111-112) та квитанцію про сплату 11 500 грн. на користь Адвокатського Бюро «Антона Новакова» (т.1 а.с. 123).

Враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання зазначених в акті робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та ціну позову, колегія суддів дійшла до висновку про стягнення з ТОВ на користь ОСОБА_1 3000 грн. витрат на правничу допомогу.

Відповідно до вимог п.2 ч. 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, таким чином рішення суду в стягнення заробітної плати в межах місячної заробітної плати необхідно допустити до негайного виконання.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача є частково обґрунтованою, рішення суду першої інстанції належить скасувати, ухваливши нове судове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч.1, ч.ч. 2,4 ст. 376, ст.. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 серпня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Алкіс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 36 607 (тридцять шість тисяч шістсот сім) гривень 50 (п'ятдесят) копійок за період з 01 жовтня 2011 року по 17 липня 2017 року.

Допустити негайне виконання постанови в частині присудження стягнення заборгованості по заробітній платі, але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Алкіс» на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) гривень на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Алкіс» в дохід держави судовий збір у розмірі 964 (дев'ятсот шістдесят чотири) гривні 40 (сорок) копійок.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Алкіс» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний