ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2034/17 Номер провадження 22-ц/814/2175/19Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Пікуль В.П., Одринської Т.В., при секретарі судового засідання: Філоненко О.В., -

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року (ухвалене суддею Городівським О.А., повний текст рішення складено 13 червня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником 14/25 частин будинковолодіння по АДРЕСА_1 (квартири № 2,3 ) . Дане майно розташоване на земельній ділянці площею 0,0469 га з кадастровим номером :50:056:0138, що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд, право власності позивача на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 1368262. Відповідач є власником інших 11/25 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , котрий розміщений на суміжнії земельній ділянці площею 0,035 га з кадастровим номером :50:056:0073, що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд.

У 2015 році відповідачем самовільно, без отримання відповідного дозволу було проведено будівельні роботи по зносу прибудови до своєї частини будинку «а3» яка складалася з приміщень I та ІV і мали загальну площу 20 кв. м. та побудові нової більшої прибудови загальною площею 23,6 кв.м. Внаслідок збільшення розмірів прибудови відбулося фактичне захоплення частини земельної ділянки, площею 0,0003 га належної позивачу. Спроби досудового врегулювання спору виявилися безрезультатними, оскільки відповідач відмовляється перебудовувати або зносити самочинне будівництво. У зв`язку з цим позивач була змушений звернутися до суду з відповідним позовом, в якому прохала суд зобов`язати відповідача не чинити перешкод в користуванні належною їй земельною ділянкою, шляхом знесення відповідачем самовільно спорудженої прибудови «а3» до належної йому частини будинку у вигляді квартири №1 по АДРЕСА_1 .

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача не чинити перешкод в користуванні належною позивачці земельною ділянкою під кадастровим номером :50:056:0138 площею 0,0469 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення ним самовільно спорудженої ним на даній земельній ділянці прибудови «а3» до належної йому частини будинку у вигляді квартири № 1 по АДРЕСА_1 .

З даним рішенням суду не погодилася ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстнації є незаконне, необгрунтоване та прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема вказує, що захоплення ОСОБА_2 під час перебудови добудови «а3» частини її земельної ділянки є порушенням як будівельних норм, так і норм земельного законодавства і права власності позивача на земельну ділянку. Тому вважає, що прибудова, яка споруджена ОСОБА_2 підлягає знесенню, оскільки позивач не погоджується з тим, що частина цієї прибудови буде знаходитись на її земельній ділянці.

Від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній підтримуючи висновки суду першої інстанції прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи була присутня апелянт, інші особи по справі будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не зявилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осібЮ що зявились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 , згідно договору дарування від 09.03.2004 року та рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31.03.2004 року є власником 14/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Дане нерухоме майно розташовано на земельній ділянці площею 0,0469 га з кадастровим номером :50:056:0138, що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд, право власності позивача на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 1368262 (а.с.108).

Власником інших 11/25 частин будинку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.03.2016 року є ОСОБА_2 (а.с.10-12).

Окрім того, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0350 га з кадастровим номером :50:056:0073, що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд розташована по АДРЕСА_1 (а.с.9, 94), котра є суміжною із земельною ділянкою позивача.

У 2015 році відповідачем було проведено будівельні роботи по зносу прибудови до своєї частини будинку «а3» яка складалася з приміщень I та ІV і мали загальну площу 20 кв.м. та побудові нової більшої прибудови загальною площею 23,6 кв. м. Зміна площі кімнат I та ІV підтверджується даними технічних паспортів від 01.09.1999 року (а.с.14) та від 12.09.2016 року. Окрім того вбачається, що також були проведені будівельні роботи по переплануванню перегородок між кімнатами (а.с.18).

Згідно висновку судового експерта №12 від 16.08.2018 наданого за результатами проведення земельно-технічної експертизи, встановлено порушення конфігурації земельної ділянки належної ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :50:056:0138) відповідно до технічної документації на дану земельну ділянку та самовільне зайняття земельної ділянки належної ОСОБА_1 Загальна площа відхилень з боку земельної ділянки (кадастровий номер :50:056:0073) власником якої є ОСОБА_2 на земельну ділянку (кадастровий номер :50:056:0138) власником якої є ОСОБА_1 сталося за рахунок збільшення ширини стіни прибудови до житлового будинку літ «а3» для підвищення рівня її теплової ізоляції. Площа самозахвату складає 0.1 м. кв. накладка складає 0,01%, що є незначною (а.с.139-143).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факту порушення її прав в тій мірі, котра б надавала підстави для застосування наслідків самочинного будівництва, передбачених ч.4 ст.376 ЦК України, у вигляді знесення об`єкту самочинного будівництва. Адже в ході судового розгляду, судом встановлено, що відповідачем дійсно було порушено межі земельної ділянки ОСОБА_1 , однак таке порушення є незначним, адже накладка між земельними ділянками складає лише 0,10 м.кв. тобто 0,01%. Інших негативних наслідків, завданих самочинним будівництвом, позивачем, належними та допустимими доказами доведено не було. Отже обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав не є пропорційним по відношенню до ступеню їх порушення відповідачем, а тому з огляду на встановленні обставини, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно з вимогами статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинного будівництва нерухомого майна.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При цьому, за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16.

Місцевим судом вірно встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 були проведені будівельні роботи по реконструкції та капітальному ремонту житлового приміщення, на здійснення яких відповідач не мав відповідного дозволу, та побудована останнім прибудова «а3» має ознаки самочинного будівництва.

Так, згідно висновку №312 судової земельно-технічної експертизи від 16.08.2018 року проведеного судовим експертом Авдєєвою Н.В. вбачається, що накладання земельної ділянки (кадастровий номер :50:056:0073), власником якої є ОСОБА_2 на земельну ділянку (кадастровий номер :50:056:0138), власником якої є ОСОБА_1 , сталося за рахунок збільшення ширини стіни прибудови до житлового будинку літ. «а3» для підвищення рівня її теплової ізоляції. Площа самозахвату складає 0,1 м.2, накладка складає 0,01%, що є незначною.

Тобто, з вищевикладеного вбачається, що відповідачем дійсно було порушено межі земельної ділянки ОСОБА_1 , однак на думку колегії суддів таке порушення є незначним, оскільки накладка між земельними ділянками складає лише 0,10 м.2, тобто 0,01%. Інших негативних наслідків завданих самочинним будівництвом позивачем належними та допустимими доказами доведено не було.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачем не було доведено факту порушення її прав в тій мірі, котра б надавала підстави для застосування наслідків самочинного будівництва, передбачених ч.4 ст.376 ЦК України, у вигляді знесення об`єкту самочинного будівництва. Тому, обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав не є пропорційним по відношенню до ступеню їх порушення відповідачем.

Так, викладені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити бе ззадоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 25 вересня 2019 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ В.П. Пікуль_______________ Т.В. Одринська