Справа № 152/920/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 лютого 2019 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Войнаровського І.В.,

за участі:

секретаря Одудовського С.В.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представників:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

у с т а н о в и в :

26 червня 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі відповідач 1), Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі відповідач 2) про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позову зазначила, що 15 вересня 2007 року помер ОСОБА_5, який постійно проживав та був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається, у тому числі, із земельної ділянки, площею 1,1341 га, розташованої на території Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

Спадкоємцями померлого є: за заповітом відповідач 1, за законом позивач.

З метою оформлення спадщини позивач звернулась до Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області із заявою щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом.

Постановою державного нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у видачі свідоцтва з підстави пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Вважає, що строк для прийняття спадщини пропущений нею з поважних причин, оскільки після смерті батька вона фактично вступила у володіння та розпорядження спадковим майном померлого, використовувала його, а тому вважала, що фактично прийняла спадщину і зможе її оформити у будь-який час.

З огляду на викладене, позивач просить визначити їй додатковий строк в один місяць для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, який помер 15 вересня 2007 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Свою позицію обґрунтовують тим, що ОСОБА_5 вчинив заповіт, який все своє майно де б воно не знаходилось і з чого б не складалось заповів йому. Заповіт посвідчений Клекотинською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 14 травня 1999 року. ОСОБА_5 подарував свій будинок матері відповідача, оскільки саме вони із відповідачем за ним доглядали, так як позивач зі своєю сімєю належної уваги йому не приділяли. Посилання позивача на те, що після смерті вона фактично вступила у володіння та розпорядження спадковим майном не відповідає дійсності, оскільки не підтверджується жодним належним та допустимим доказом. Позивач знала про існування заповіту і про те, що відповідач обходив її батька до його смерті. Відтак, вважають, що позивач пропустила строк для прийняття спадщини не із поважних причин, тому у задоволенні позову просять відмовити.

Представник Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не зявився, однак 07 листопада 2018 року на адресу суду надійшла заява представника ОСОБА_7, зі змісту якої вбачається, що сільська рада просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 80).

Заслухавши пояснення позивача та його представника, заперечення відповідача та представника, пояснення свідків, повно та всебічно зясувавши усі фактичні обставини справи, дослідивши письмові докази, на які посилається позивач та відповідач, суд доходить висновку про безпідставність позовної заява та вважає, що у її задоволенні слід відмовити, з огляду на таке.

15 вересня 2007 року помер ОСОБА_5, який по день смерті був зареєстрований та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть ОСОБА_8 І-АМ № 396576 (а.с. 8).

Позивач є спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом, так як є його донькою, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ЯВ № 733941 та копією свідоцтва про одруження серії І АБ № 082253 (а.с. 9, 10).

Спадкоємцем ОСОБА_5 за заповітом є ОСОБА_6, який на день смерті був зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем за адресою: с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області, вул. Соборна, 142, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Мурафської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 1-803 від 26 березня 2018 року (а.с. 11).

З метою оформлення своїх спадкових прав на майно померлого ОСОБА_5 позивач звернулась до Шаргородської державної нотаріальної контор Вінницької області із заявою про прийняття спадщини,однак у видачі свідоцтва останній відмовлено, про що винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2535/02-31 від 13 грудня 2017 року (а.с. 12). Причиною відмови стало те, що позивач протягом шести місяців після смерті ОСОБА_5 не звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадини.

Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані зі спадкуванням, які регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України).

Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1 та 2 ст. 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч. 2 ст. 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із частинами 1, 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У пункті 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 міститься роз'яснення, відповідно до якого судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини: юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини; необізнаність особи про наявність спадкового майна; похилий вік; непрацездатність; незнання про існування заповіту; встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину; відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; несприятливі погодні умови.

Посилаючись на поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач посилається на незадовільний стан здоровя. В підтвердження вказаних обставин надала суду копію медичної карти амбулаторного хворого, заведену на її імя (а.с. 49). Із копії карти вбачається, що 14 березня 2008 року позивач зверталась до лікарні з приводу скарг на біль в шиї, правому плечовому суглобі, правій руці, та інше (а.с. 50).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є донькою позивача. За час життя ОСОБА_5 її матір ОСОБА_1 періодично навідувалась до свого батька. Після смерті ОСОБА_5 її матір не могла відвідувати будинок покійного, оскільки там проживала сімя ОСОБА_2 Про смерть ОСОБА_5 позивач дізналась від сусідів. Заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала, оскільки постійно хворіє, і на той час не мала обєктивної можливості.

Аналогічні за своїм змістом надав покази ОСОБА_10, який є сином позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи викладені вище обставини, суд доходить висновку, що позивач на час відкриття спадщини протягом шести місяців не була позбавлена можливості звернутись до нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки за станом здоровя вона могла самостійно пересуватись, так як жодним належним та допустимим доказом вона не довели протилежного.

Відтак, проаналізувавши усі обставини справи, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

За приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачеві ОСОБА_2 правова допомога надавалась адвокатом ОСОБА_4, що підтверджується витягом із договору про надання правової (правничої) допомоги та представництва від 30 липня 2018 року та ордером (а.с. 38, 39, 41).

Відповідно до квитанції від 30 липня 2018 року та 28 жовтня 2018 року відповідачем сплачено адвокату суму гонорару в розмірі 2000 грн за надані послуги ( а.с. 70, 71) Зазначена сума обґрунтована розрахунком суми гонорару (понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката від 29 жовтня 2018 року (а.с. 72).

Відтак, у звязку з відмовою у задоволенні позову із позивача на користь відповідача 1 слід стягнути понесені ним документально підтверджені процесуальні витрати в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовної заяви відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, м. Вінниця, вулиця Стахурського, 20/3 на користь ОСОБА_2, вул. Соборна, 142, с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 27 лютого 2019 року.

Суддя І.В. Войнаровський