ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 463/1003/17

провадження № 61-9св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика»,

заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Фінактив»; ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 28 липня 2017 року, постановлену у складі судді Гирич С. В., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У лютому 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Позика») звернулось із заявою, в якій просило замінити стягувача у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як з поручителів на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») заборгованості за кредитним договором № 0, укладеним 1 грудня 2006 року, в сумі 1 708 255,71 грн, судовий збір в сумі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн.

У заяві посилалось на те, що 26 грудня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору факторингу відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив») право вимоги, у тому числі за договором № 0, укладеним 1 грудня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ЗАТ «Фрунзівський молкомбінат».

26 грудня 2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» на підставі договору факторингу відступило ТОВ «Фінансова компанія «Позика» право вимоги, у тому числі за вказаним договором.

Вказану заборгованість за кредитним договором № 0 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнено з поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 6 жовтня 2008 року у справі № 2-4085/08, на виконання якого видано виконавчий лист.

З огляду на це заявник просив провести заміну сторони у виконавчому провадженні з виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 6 жовтня 2008 року у справі № 2-4085/08.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28 липня 2017 року у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Позика» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не надано доказів на підтвердження переходу права вимоги до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договорами забезпечення від первісного кредитора ПАТ «УкрСиббанк» до ТОВ «Фінансова компанія «Позика».

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року ухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Позика», оскільки новий кредитор за основним зобов`язанням за кредитним договором № 0, укладеним 1 грудня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ЗАТ «Фрунзівський молкомбінат», усупереч положенням пункту 2.5 договору факторингу, не надав суду першої інстанції доказів переходу права вимоги саме за договорами забезпечення (договорами поруки) з боржниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є поручителями за кредитним договором № 0.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Позика» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 28 липня 2017 року і ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року скасувати і заяву задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані ухвали постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

ТОВ «Фінансова компанія «Позика» посилається на те, що суди безпідставно не взяли до уваги, що умовами договору факторингу, укладеного 26 грудня 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» та ТОВ «Фінансова компанія «Позика», не передбачено укладення додаткового договору про передачу вимоги за договорами забезпечення, що не були посвідчені нотаріально, а договір поруки на забезпечення кредитного договору № 0 посвідчено нотаріально не було; рішення у справі № 2-4085/08 про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконано, що порушує права заявника як нового кредитора.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що виконавче провадження з виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова у справі № 2-4085/08 за виконавчим листом № 2-4085/08 від 3 лютого 2009 року закінчено постановою головного державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби від 25 березня 2011 року; крім того, боржник ОСОБА_1 помер.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2018 року відкрито касаційне провадженні у справі і ухвалою цього є суду від 6 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що відповідно до договору факторингу № 51 від 26 грудня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» (первісний кредитор) відступив право вимоги за кредитним договором № 0 від 1 грудня 2006 року, укладеним з позичальником ЗАТ «Фрунзівський молкомбінат», ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив».

ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» відступила право вимоги за цим кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Позика» на підставі договору факторингу № 51/1 від 26 грудня 2016 року.

Пунктом 2.5 цього договору факторингу визначено, що одночасно з відступленням права вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення, якими забезпечується зобов`язання за первинними договорами, про що сторонами додатково укладаються договори відступлення права вимоги за договорами забезпечення.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, касаційний суд дійшов висновку, що судові рішення відповідають вказаним нормам закону, а касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 14 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, і частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 378 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до статті 378 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Крім того, норма статті 378 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи, має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено правило поведінки, а саме: замінити сторону виконавчого провадження, а не замінювати сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин.

Таким чином, заміна сторони правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін.

Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13.

Врахувавши вказані норми ЦК України у сукупності із пунктом 2.5 договору факторингу, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для заміни кредитора у виконавчому провадженні, оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Позика», як новий кредитор за основним зобов`язанням, не надало договорів про відступлення права вимоги за договорами забезпечення (договорами поруки), боржниками за якими є поручителі ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Доводи касаційної скарги про те, що умовами договору факторингу не передбачено додаткового договору про передачу вимоги за договорами забезпечення, що не були посвідчені нотаріально є безпідставними, оскільки зі змісту пункту 5 договору факторингу суди попередніх інстанцій встановили, що одночасно з відступленням права вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення, якими забезпечується зобов`язання за первинними договорами, про що сторонами додатково укладаються договори відступлення права вимоги за договорами забезпечення.

Доказів додаткового укладення договору про відступлення права вимоги за договором поруки, за яким поручителями є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до статті 410 України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 28 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак