Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 662/1680/16-ц

провадження № 61-18788св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 01 лютого 2017 року у складі судді Тимченко О. В. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Базіль Л. В., Бугрика В. В., Семиженка Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просила стягнути з останнього на свою користь 108 280, 00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що в травні 2016 року вона з відповідачем домовилася про укладення договору купівлі-продажу належного ОСОБА_5 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та в рахунок майбутніх платежів передала відповідачу 4 000 доларів США, що підтверджується розпискою.

У зв'язку з неукладенням вказаного договору позивач звернулася до відповідача з вимогою про повернення 4 000 доларів США, проте отримала відмову, оскільки вказана сума на думку відповідача є завдатком та не підлягає поверненню.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися з позовом до ОСОБА_4 та просили стягнути на свою користь збитки в розмірі 30 000 грн, 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди, 3 020 грн витрат на правову допомогу та транспорті витрати в сумі 1 540 грн.

В обґрунтування позову зазначали, що через відмову ОСОБА_4 укласти договір купівлі-продажу належного їм будинку вони втратили можливість придбати квартиру в м. Запоріжжі, куди мали намір переїхати на постійне місце проживання. Грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, сплачені ОСОБА_4, вони передали продавцю квартири у м. Запоріжжі, яку мали намір придбати, у якості завдатку, який їм не повернуто.

Рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 01 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 12 квтіня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 108 208 грн. Вирішено питання судового збору.

У задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не укладався договір купівлі-продажу будинку, вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, тому грошові кошти, передані ОСОБА_4, підлягають поверненню.

У зв'язку з відсутністю будь-яких договірних правовідносин між сторонами, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6

У травні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 01 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12 квітня 2017 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки ОСОБА_4 відмовилася укласти зі ОСОБА_5 договір купівлі-продажу будинку, вона повинна відшкодувати збитки продавцю квартири, який, в свою чергу, не зобов'язаний повертати їй грошові кошти, передані у якості завдатку.

ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просила залишити її без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 662/1680/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок.

Суди встановили, що 25 травня 2016 року ОСОБА_5 видав розписку про отримання від ОСОБА_4 4 000 доларів США в рахунок майбутньої оплати за придбання житлового будинку по АДРЕСА_1, належного ОСОБА_5 на праві власності.

В подальшому вказаний договір купівлі-продажу укладений не був, проте ОСОБА_5 відмовився повертати отримані від ОСОБА_4 грошові кошти.

Оскільки попередній договір купівлі-продажу будинку, який за своєю формою та змістом відповідає вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, правильним є висновок судів про те, що передана ОСОБА_4 грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2012 року № 6-176цс12.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про повернення позивачу суми авансу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за правилами частини першої статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

Встановивши, що між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не існувало договірних відносин та при розгляді справи не доведено вину ОСОБА_4 у заподіянні моральної шкоди ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суди дійшли вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 01 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12 квітня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 01 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат