Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 703/2385/16-ц

провадження № 61-34883 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

представник позивача - ОСОБА_4;

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6;

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7;

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 08 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Бабенка В. М., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на нерухоме майно

у порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що у 1970 році його батько - ОСОБА_9 -

отримав у дар від своєї матері домоволодіння АДРЕСА_1

У 1983 році його батько та мати - ОСОБА_10, перебуваючи у шлюбі, побудували новий будинок за зазначеною адресою, старий будинок вони демонтували, проте право власності на новий будинок не зареєстрували.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_10 померла, спадщину після якої прийняв він, як син, та її чоловік - ОСОБА_9, так як постійно проживали і були зареєстровані разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_9 помер. Спадщину після нього прийняв він та його брат - ОСОБА_11, проте правовстановлюючих документів на спадщину не отримували.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_11 помер., а спадщину після нього прийняли його діти, відповідачі у справі: ОСОБА_6 та ОСОБА_5, як спадкоємці першої черги.

Ураховуючи викладене, оскільки батьки право власності на житловий будинок не оформили, ОСОБА_3 просив суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_10, визнати за ним право власності на 5/8 (1/4 + 3/8) часток зазначеного домоволодіння у порядку спадкування за законом після смерті батьків, а відповідачам належить 3/8 частин (по 3/16 кожному).

У липні 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 пред?явили до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер їхній батько - ОСОБА_11 За життя ОСОБА_11 у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини до Смілянської державної нотаріальної контори Черкаської області, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_4 року після смерті його батька ОСОБА_9, а саме 1/2 частина домоволодіння № АДРЕСА_1. Іншим спадкоємцем є їхній дядько - ОСОБА_3

Оскільки правовстановлюючі документи на домоволодіння відсутні, то оформити своїх спадкові права вони не можуть.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 просили визнати за ними право власності у порядку спадкування за законом на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_6, ОСОБА_5 об?єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області

від 27 березня 2017 року у складі судді Калашника В. П. позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя: ОСОБА_9 і

ОСОБА_10 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 5/8 частин домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається із житлового будинку з прибудовою та ґанком (літ. «А-1,а» в технічному паспорті) загальною площею 62,9 кв. м, житловою площею 36,6 кв. м, господарських будівель та споруд: сараю (літ. «В»), гаража (літ. «І»), убиральні (літ. «У»), погреба з шийкою (літ. «п/д»), огорожі (№ 1), воріт з хвірткою (№ 2), зливної ями (№ 3), тротуару (І), водопроводу (літ. «в»).

Зустрічний позов ОСОБА_6 і ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 і ОСОБА_5 право власності на 3/16 частин домоволодіння АДРЕСА_1, за кожним, яке складається з житлового будинку та наведених прибудов. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки житловий будинок та усі господарські споруди спірного домоволодіння було побудовано за час шлюбу померлими ОСОБА_9 і ОСОБА_10, то вони є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначене домоволодіння входить до складу спадкового майна після їх смерті та смерті їх сина - ОСОБА_11, а сторони у справі прийняли спадщину, проте не оформили її. ОСОБА_3 після смерті матері успадкував 1/4 частину спірного житлового будинку, іншу частину будинку успадкував її чоловік - ОСОБА_9 і його частка збільшилась до 3/4 частин. Після смерті ОСОБА_9 його сини: ОСОБА_3 та ОСОБА_11, прийняли спадщину в рівних частках. Отже, після смерті батьків ОСОБА_3 успадкував 5/8 частин житлового будинку (1/4+3/8=5/8), а ОСОБА_11 - 3/8 частин житлового будинку. Після смерті ОСОБА_11 відкрилась спадщину на 3/8 частин спірного будинку, які в рівних частках успадкували ОСОБА_5 і ОСОБА_6, тобто по 3/16 частин кожний. Відтак, наявні підстави для визнання права власності на спірне домоволодіння у порядку спадкування за законом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що визнання за померлими права власності та визначення їх частки як подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно не відповідає вимогам статті 3 ЦПК України 2004 року, оскільки судом вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не можуть бути стороною у справі та у зв'язку із смертю не мають цивільної процесуальної правосуб?єктності. Також зазначено, що спірне домоволодіння побудоване у 1983 році, але до експлуатації житловий будинок прийнято не було, правовстановлюючі документи на зазначене нерухоме майно у матеріалах справи відсутні, а тому воно не є об'єктом права власності і не може входити до складу спадщини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, у тому числі на житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Час завершення спорудження будинку визначає те законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Спірний житловий будинок побудовано у 1983 році. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час будівництва спірного житлового будинку регулювалася підзаконними нормативними актами, які передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Наявність інвентарної справи і технічного паспорту на домоволодіння та дозволу на будівництво вказують на те, що спірний будинок побудований відповідно до вимог чинного на час будівництва законодавства. Тому вважав помилковим висновок суду апеляційної інстанції про те, що спірне домоволодіння не є об'єктом права власності і не може входити складу спадщини.

Також зазначав, що суд першої інстанції не визнавав право власності за померлими особами, а посилаючись на статті 22, 28 КпШС України, дійшов висновку про те, що після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на 1/2 частку спірного житлового будинку. Належність померлим ОСОБА_9 і ОСОБА_10 зазначеного домоволодіння на праві спільної сумісною власності подружжя є обставиною, яка мала бути встановлена судом.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими. Також вказала, що

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер їх дід - ОСОБА_9, після смерті якого відкрилась спадщина на спірне домоволодіння. Його спадкоємцями є його діти: ОСОБА_3 та їх батько - ОСОБА_11, так як у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року їхнього батька - ОСОБА_11, спадщину прийняла вона та її брат - ОСОБА_6, оскільки у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Вважала, що їх дядько - ОСОБА_3 та їх батько - ОСОБА_11 є дітьми спадкодавців і мають право кожен на 1/2 частину житлового будинку, тому вона із братом - ОСОБА_6, та позивач повинні успадкувати спірне домоволодіння в рівних частинах.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 703/2385/16-ц

із Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_9 і ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мали двоє синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з договорами дарування від 27 травня 1970 року та від 09 червня 1970 року, посвідченими державним нотаріусом Смілянської державної нотаріальної контори Черкаської області та зареєстрованими відповідно за № 2293 та 2503, ОСОБА_9 прийняв у дар на підставі кожного із договорів по 1/2 частині АДРЕСА_1. Загалом за ним було зареєстроване право власності на весь будинок загальною площею 22,3 кв. м (а.с.17-20).

Відповідно до генерального плану (схемою) будинку рішенням Смілянського міського виконавчого комітету Черкаської області від 17 червня 1980 року № 380 було дозволено будівництво нового будинку по АДРЕСА_1 у 1983 році, старий будинок демонтовано.

Згідно з довідкою Смілянського відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об?єднане бюро технічної інвентаризації» від 25 квітня 2016 року № 377-0, право власності на житловий будинок, збудований у 1983 році та розташований по АДРЕСА_1, не зареєстроване (а.с. 10).

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 5).

Довідкою квартального комітету № 4 Смілянської міської ради Черкаської області від 06 червня 2016 року засвідчено, що на час смерті ОСОБА_10 з нею проживали та були зареєстровані: її чоловік - ОСОБА_9 та син - ОСОБА_3 (а.с.11).

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с. 6).

Згідно з довідкою квартального комітету № 4 Смілянської міської ради Черкаської області на час смерті ОСОБА_9 з ним постійно проживав та був зареєстрований син - ОСОБА_3

Відповідно до повідомлення Смілянської державної нотаріальної контори Черкаської області від 28 жовтня 2016 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 до Смілянської державної нотаріальної контори звернувся син померлого - ОСОБА_11 На підставі поданої ОСОБА_11 заяви 25 червня 2015 року була заведена спадкова справа (а.с. 72).

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року (а.с. 36).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11, їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 72).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У частині першій статті 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (статті 1261 ЦК).

Згідно з частинами третьою, п'ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. При цьому згідно з незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, ОСОБА_3 є таким, що прийняв спадщину після смерті його батьків: ОСОБА_10 та ОСОБА_9, оскільки на час їх смерті був зареєстрований та постійно проживав разом з ними.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_11 на час відкриття спадщини після смерті його матері - ОСОБА_10, разом з нею не проживав, із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк не звертався.

Разом з тим судом встановлено, що ОСОБА_11 у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька - ОСОБА_9, проте не оформив її.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_11 помер, його спадкоємцями є його діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_5

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону України права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві Юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

У порушення статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд зазначених вимог закону не врахував, не перевірив, чи було пов?язано виникнення права власності на нерухоме майно на час будівництва спірного житлового будинку у 1983 році із державною реєстрацією такого права, чи наявні інші документи (рішення органу місцевого самоврядування, технічний паспорт на житловий будинок). Встановивши, що спадкоємці ОСОБА_10 та ОСОБА_9 (сторони у справі) у відповідних частках прийняли спадщину, апеляційний суд по суті спір не вирішив.

Разом з тим, є правильним висновок суду про безпідставність вимог ОСОБА_3 про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, оскільки визнання за померлими права власності та визначення їх частки як подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно не узгоджується із положеннями статей 3, 28, 29 ЦПК України 2004 року, та як вони не мають цивільної процесуальної правосуб?єктності на час вирішення спору.

Проте зазначена помилка суду першої інстанції у застосуванні норм ЦПК України не могла бути підставою для скасування рішення суду з відмовою в позові, оскільки положення статей 303, 307, 309 ЦПК України 2004 року передбачали повноваження апеляційного суду щодо усунення помилок рішення суду, враховуючи, що обставини набуття майна померлим подружжям у будь-якому випадку мають бути встановлені судом із зазначенням цих обставин у мотивувальній частині рішення суду.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 08 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк