ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 642/4801/16-ц

провадження № 22-ц/818/490/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Коваленко І.П., Піддубного Р.М.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Ленінського районного суду міста Харкова, ухвалене 11 вересня 2017 року о 15 годині 09 хвилин у складі судді Грінчук О.П.,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, у якому з урахуванням наступних уточнень просив: стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 74 763 грн. 54 коп. на відшкодування шкоди, завданої протиправними діями, пов'язаними із захопленням частини земельної ділянки АДРЕСА_1, руйнуванні паркану, навісу, в'їзних воріт та асфальтового покриття, які сталися 02 серпня 2013 року ; стягнути з відповідачів судові витрати у сумі 3747,64 грн., з яких: 747,64 грн. - сума судового збору, 3000,00 грн. - вартість робіт із складання висновку за результатами визначення не отриманого доходу від не використання будівлі гаражу літ. Ж та вартості будівельних робіт по відновленню надвірних будівель домоволодіння АДРЕСА_1 від 24 квітня 2017 року (том 1 а.с. 170-173).

Позов мотивовано тим, що 02 серпня 2013 року відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були вчинені протиправні дії щодо самовільного захоплення частини земельної ділянки АДРЕСА_1 (далі - Земельна ділянка), внаслідок яких було повністю зіпсоване та пошкоджене належне позивачу майно. Так, межу земельних ділянок НОМЕР_3 та АДРЕСА_2 розділяв шиферний паркан довжиною 33 м., а на ділянці АДРЕСА_1 біля житлового будинку стояв сталевий навіс, вкритий шифером. 02 серпня 2013 року, коли нікого не було вдома, відповідачі зруйнували шиферний паркан по всій довжині земельної ділянки. Крім того, зруйнували сталевий навіс, вкритий шифером, та сталеві ворота, розташовані на Земельній ділянці. Після цього самовільно перенесли межу між ділянками НОМЕР_3 та АДРЕСА_2 та захопили 28 кв. м. земельної ділянки НОМЕР_3. Документально підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 фактично визнала вину у руйнуванні надвірних будівель позивача, що було відображено у протоколі, складеному працівниками міліції 02 серпня 2013 року. У зазначеному протоколі ОСОБА_2 зазначила, що дійсно зруйнувала паркан та інші споруди, належні позивачу, однак вказані дії були пов'язані із виконанням рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року та були вчинені в присутності державного виконавця. Твердження щодо присутності державного виконавця під час знищення належного позивачеві майна не відповідає дійсності та спростовується даними листа Ленінського ВДВС від 20 грудня 2016 року № 222383, згідно якого останній раз ОСОБА_2 зверталась до Ленінського ВДВС у серпні 2012 року з виконавчим листом щодо виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року. Зазначене свідчить про вину та протиправність дій ОСОБА_2

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди відмовлено (том 1 а.с. 248-250).

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довів жодного факту, що входить до предмету доказування, передбачених у ст.1166 ЦК України, для покладення на відповідачів відповідальності по відшкодуванню шкоди. Що завдана їх неправомірними діями шкода полягає у захопленні частини земельної ділянки, руйнуванні шиферного забору, паркану, тіньового навісу, асфальтового покриття, а також пошкодженні в'їзних воріт.

20 вересня 2017 року ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки станом на 02 серпня 2013 року було відсутнє відкрите виконавче провадження, в якому б стягувачем була ОСОБА_2, дії останньої щодо незаконного перенесення паркану між земельним ділянками носили протиправний характер. Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про відсутність протиправної поведінки відповідачів, є необґрунтованими. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок від 24 квітня 2017 року. Необґрунтованими є і висновки суду, що позивач відмовився від проведення експертизи, оскільки таке клопотання заявлялось позивачем та в ньому було відмовлено як в передчасному. Суд першої інстанції безпідставно не врахував положення ст. 1166 ЦК України, згідно яких відповідачі повинні довести, що шкода майну позивача завдана не з їх вини. Крім того, судом першої інстанції було винесено низку необґрунтованих ухвал, з яких ухвала про залишення позову без розгляду скасована судом апеляційної інстанції. У зв'язку з тим, що вказані дії викликали сумнів в об'єктивності та неупередженості судді, представником позивача було заявлено відвід головуючому судді, проте у задоволенні відводу було відмовлено (том 1 а.с. 256-259).

Представником відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_6 07 листопада 2017 року подано заперечення на апеляційну скаргу, в яких він просить апеляційну скаргу відхилити, рішення - залишити без змін. Зазначає, що предметом спору є вимога позивача про відшкодування шкоди, завданої йому у зв'язку з руйнуванням паркану, а не з його перенесенням чи встановленням. При цьому посилання позивача на факт відсутності відкритого станом на 02 серпня 2012 року виконавчого провадження, в якому стягувачем виступала ОСОБА_2, а боржником - ОСОБА_1, взагалі не має значення, оскільки не відноситься до предмета доказування в даній справі. Висновки суду першої інстанції щодо неможливості оцінки висновку ФОП ОСОБА_7 від 24 квітня 2017 року в якості висновку експерта є правильними та обґрунтованими. Судом першої інстанції не було допущено порушення норм процесуального права в частині відмови в призначенні експертизи, оскільки позивачем було подано уточнену позовну заяву та від проведення експертизи позивач відмовився. В протоколі, складеному працівниками міліції 02 серпня 2013 року, зазначено про встановлення паркану, а не про руйнування надвірних будівель позивача. Аналогічні відомості містяться у постанові дільничного за результатами розгляду скарги, що свідчить про недоведеність вини в діях відповідачки ОСОБА_2 (том 1 а.с. 293-294).

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Сащенка І.С. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2017 року (том 1 а.с. 268).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від НОМЕР_3 вересня 2017 року справа призначалась до судового розгляду (том 1, а.с. 270).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року за клопотанням представника ОСОБА_4, який діяв в інтересах ОСОБА_1, призначено судово-будівельну експертизу, до закінчення проведення якої зупинено провадження по справі (том 1 а.с. 305-306).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»(далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від НОМЕР_3 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2017 року передано до Харківського апеляційного суду.

26 жовтня 2018 року згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду із головуючим суддею (суддею-доповідачем) Тичковою О.Ю. (том 2 а.с. 36).

30 жовтня 2018 року до Харківського апеляційного суду надійшов висновок комплексної судової будівельно-технічної та товарознавчої експертизи № 24765/25418/21280-21282 від 24.09.2018 року (том 2 а.с. 37).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 листопада 2018 року поновлено апеляційне провадження в даній справі, призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (том 2 а.с. 59-60).

16 січня 2019 року до Харківського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на висновок комплексної судової будівельно-технічної та товарознавчої експертизи від 24 вересня 2018 року, в якому вона просить відхилити вказаний висновок як такий, що проведений з грубим порушенням чинного законодавства. В обґрунтування зазначає, що дані висновку щодо обстеження домоволодіння АДРЕСА_1 яке мало місце 15 березня 2018 року та 17 квітня 2018 року, не відповідають дійсності, оскільки позивач під час обстеження не допустив відповідачку на територію свого домоволодіння. В ухвалі суду апеляційної інстанції про призначення експертизи, не зазначалось точне найменування, кількість, вихідні дані, інші індивідуальні ознаки об'єктів, що підлягали експертному дослідженню. Безпосереднє визначення об'єктів дослідження (паркан, навіс, асфальтове покриття) та ступінь його зносу здійснювалось експертами на підставі заяви представника позивача ОСОБА_4 від 18 травня 2018 року, яка була його суб'єктивної оцінкою технічного стану об'єктів дослідження.

Експертом в порушення чинного законодавства здійснено самостійне збирання матеріалів, що підлягають дослідженню, а також вибір вихідних даних для проведення експертизи. Тіньовий навіс під літ «Л» був знесений позивачем ще у 2010 році, а не відповідачем в 2013 році, що підтверджується інформацією, яка міститься на п'ятому аркуші експертного висновку. В ньому, зокрема, зазначається, що надані на дослідження матеріали містять акт поточних змін від 18 жовтня 2010 року, відповідного до якого в домоволодінні НОМЕР_3 а знесений навіс літ. Л. Крім того, експертами неправомірно змінений вид експертизи, оскільки ухвалою суду призначена судово-будівельна експертиза, а експертами проведена комплексна судово-будівельна та товарознавча експертиза (том 2, а.с. 62-63).

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправної поведінки відповідачів у вигляді руйнування належного йому майна, а також розміру завданої у зв'язку з цим шкоди.

Колегія суддів не може повністю погодитись з зазначеними висновками суду виходячи з наступного.

Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При вирішенні про відшкодування шкоди в порядку ст. 1166 ЦК України обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 66545890 від 25 серпня 2016 року, позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0755 га, кадастровий номер НОМЕР_4, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. На вказаній земельній ділянці розташований належні йому житлові будинки літ «А-1» загальною площею 61,3 кв.м., , літ. «Б-1» загальною площею 37,8 кв.м., з надвірними будівлями (том 1, а.с. 73-74).

Відповідачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 що підтверджується даними Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15 серпня 2005 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 4-762, та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8180578 від НОМЕР_3 серпня 2005 року, виданого КП «Харківське БТІ» (том 1, а.с. 46-47).

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 02 серпня 2013 року відповідачі вчинили протиправні дії з самовільного захоплення належної йому частини Земельної ділянки площею 28 кв.м., під час чого повністю зруйнували належні йому шиферний паркан, тіньовий навіс, пошкодили в'їзні ворота, а також зруйнували асфальтове покриття на частині самовільно захопленої земельної ділянки.

Вказані обставини знайшли часткове підтвердження в ході перевірки матеріалів справи в суді апеляційної інстанції.

Так, згідно даних звукозапису судового засідання за допомогою технічних засобів відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні в суді першої інстанції 17 січня 2017 року підтвердив факт демонтажу паркану, що був розташований між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно даних вищезазначеного звукозапису, представник позивача, в обґрунтування клопотання про залучення в якості співвідповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, посилався на факт укладення між ФОП ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_3 договору про демонтаж паркану між домоволодіннями НОМЕР_3 та НОМЕР_5

Як вбачається з матеріалів справи, 31 липня 2013 року між ФОП ОСОБА_8 та ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, укладено трудову угоду на надання послуг, згідно якої на виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 доручає, а ФОП ОСОБА_8 приймає на себе зобов'язання провести демонтаж паркану між домоволодіннями НОМЕР_5 та АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 82).

Відповідач ОСОБА_3, висловлюючи свою думку щодо клопотання позивача про доручення в якості відповідача ФОП ОСОБА_8, факт проведення демонтажу паркану не заперечував, визнав факт укладення угоди з ФОП ОСОБА_8 та зазначив, що приїхали дві бригади, з яких одна займалась демонтажем, друга - монтажем, а він особисто керував роботою цих двох бригад. Крім того, ОСОБА_3 пояснив, що ніхто нічого не ламав та не пошкоджував, все було акуратно зламано та складено та території позивача, що підтверджується даними фіксації судового засідання від 17 січня 2017 року.

Зазначені вище обставини щодо демонтажу паркану та встановленні нового паркану під час подій 02 серпня 2013 року підтверджується іншими доказами у справі, а саме.

Згідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І. 07 грудня 2010 року, зареєстрованої в реєстрі за № 10471, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в усіх державних, адміністративних, громадських, комерційних організаціях незалежно від їх підпорядкування з усіх питань захисту її прав у цивільних і адміністративних справах, вести її справи в усіх судових установах, брати участь у провадженні виконавчих дій тощо. Довіреність видана строком на три роки та дійсна до 07 грудня 2013 року (том 1, а.с. 5, 104).

Як вбачається з листа ОСОБА_3 від 29 червня 2013 року вих. № 13/06-29, ОСОБА_1 запропоновано в строк до 15 липня 2013 року в добровільному порядку виконати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року, яке набрало законної сили, та демонтувати паркан для встановлення нового по межам дільниць, визначених судом, при цьому зазначено, що в іншому випадку демонтаж буде здійснено самостійно (том 1, а.с. 6 ).

Згідно листа ОСОБА_3 від 16 липня 2013 року вих. № 13/07-16, ОСОБА_1 повторно було запропоновано в строк до 01 серпня 2013 року в добровільному порядку виконати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року, яке набрало законної сили, та демонтувати паркан для встановлення нового по межам дільниць, визначених судом, при цьому зазначено, що в іншому випадку демонтаж буде здійснено самостійно. Цим же листом начальника Ленінського РВ ХМУ просили забезпечити на місці проведення демонтажу представників міліції для припинення можливих протиправних дій з боку ОСОБА_1 (том 1, а.с. 7 ).

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02 серпня 2013 року, складеного працівниками Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, останні прийняли заяву ОСОБА_4 про те, що 02 серпня 2013 року в період часу з 08-00 год. по 21-00 год. сусіди з будинку НОМЕР_5 по пров. Метробудівському незаконно побудували паркан, захвативши територію (том 1, а.с. 55-56).

В протоколі - поясненні від 02 серпня 2013 року ОСОБА_4 зазначив, що з 2004 року у них з сусідами з будинку НОМЕР_5 неприязні відносини з приводу суміжного паркану та території. 02 серпня 2013 року близько 8-00 год. він вийшов з будинку, повернувся о 21-30 год. та побачив, що сусіди з будинку НОМЕР_5 захватили частину його ділянки, після чого він викликав міліцію (том 1, а.с. 57).

В протоколі-поясненні від 02 серпня 2013 року, ОСОБА_2 зазначила, що за адресою: АДРЕСА_2, вона проживає з матір'ю та чоловіком. На протязі 10 років у неї виникли неприязні відносини з сусідом з буд. НОМЕР_3, який 10 років захватив територію, право на яку вони підтвердили в судовому порядку. 02 серпня 2013 року в робочий час вона із співробітником виконавчої служби Ленінського району встановили суміжний паркан на виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова. Про день встановлення сусід був попереджений (том 1, а.с. 220).

Згідно даних про результати розгляду матеріалу, складених співробітниками Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 10 серпня 2013 року, припинено подальший розгляд матеріалу за заявою ОСОБА_4 від 02 серпня 2013 року. В ході розгляду даного матеріалу встановлено, як вказує заявник, що по сусідству з заявником за адресою: АДРЕСА_2, мешкає ОСОБА_2 з родиною, які 02 серпня 2013 року на межі між земельними ділянками встановили паркан, при цьому захопили частину земельної ділянки, належну йому, внаслідок чого він викликав робітників міліції та написав заяву. Під час проведення перевірки опитана ОСОБА_2 пояснила, що дійсно 02 серпня 2013 року вона разом зі співробітниками виконавчої служби Ленінського району м. Харкова, згідно рішення суду, встановила між земельними ділянками паркан, при цьому частину земельної ділянки, належну ОСОБА_4, вона не захоплювала (том 1, а.с.60).

Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Харкові від 24 вересня 2015 року, ухваленого в цивільній справі № 642/639/14ц, ОСОБА_1 звертався з позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_2 про поновлення порушеного права власності. В обґрунтування позову в тому числі зазначав, що ОСОБА_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_2, самовільно захопила частину належної йому земельної ділянки НОМЕР_3. Враховуючи наведене, просив суд зобов'язати ОСОБА_2 повернути йому земельну ділянку площею 28 кв.м. шляхом перестановки з земельної ділянки АДРЕСА_1 самовільно встановленого паркану та відновити конфігурацію та площу земельної ділянки. Під час розгляду вказаної цивільної справи, судом першої інстанції на підставі висновку експертизи встановлений в тому числі факт самовільного зайняття ОСОБА_2 частини земельної ділянки НОМЕР_3 площею 0,0028 га. Рішенням суду позов задоволено частково. Поновлено порушене право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_11 та ОСОБА_12, що мешкають за адресою: АДРЕСА_3 повернути ОСОБА_1, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 11 кв.м. шляхом перестановки з земельної ділянки АДРЕСА_1 самовільно встановленого паркану, відповідно до додатку № 7 висновку експертизи № 7764 від 24.12.2014 року та відновити конфігурацію та площу земельної ділянки АДРЕСА_4. Зобов'язано ОСОБА_2, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2, повернути ОСОБА_1, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 28 кв.м. шляхом перестановки з земельної ділянки АДРЕСА_1 самовільно встановленого паркану, відповідно до додатку № 7 висновку експертизи № 7764 від 24.12.2014 року та відновити конфігурацію та площу земельної ділянки АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 14-17, 116-119).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2015 року залишено без змін (том 1, а.с. 18-21, 120-123).

Оцінюючи вказані вище докази в їх сукупності та взаємозв'язку з поясненнями ОСОБА_3, наданими в судовому засіданні 17 січня 2017 року, колегія суддів вважає доведеним факт демонтажу відповідачкою ОСОБА_2 паркану, належного позивачу, для чого її представником з ФОП ОСОБА_8 була укладена трудова угода на надання послуг від 31 липня 2013 року.

Вирішуючи питання щодо правомірності дій по демонтажу належного позивачу паркану, колегія суддів керується наступним.

Як вбачається із змісту трудової угоди на надання послуг від 31 липня 2013 року, листів за підписом ОСОБА_3 від НОМЕР_3 червня 2013 року та 16 липня 2013 року, протоколу-пояснення ОСОБА_2 від 02 серпня 2013 року, вказані документи містять посилання на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року.

Матеріали цивільної справи не містять рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року.

Разом з тим зміст вказаного рішення відтворений в інших судових рішеннях, що надані сторонами.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2008 року, ухваленим в цивільній справі № 2-250/08, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поновлення порушеного права користування, володіння, розпорядження належним домоволодінням, зобов'язання знести паркан, навіс, убрати самовільні підземні комунікації, стягнення моральної шкоди - задоволені частково. Поновлено право ОСОБА_2 на користування, володіння і розпорядження належним їй домоволодінням АДРЕСА_2 шляхом зобов'язання ОСОБА_1 знести на незаконно займаній ним ділянці домоволодіння АДРЕСА_2 площею 22 кв.м., паркан, навіс, а також убрати самовільно прокладені по вказаній ділянці площею 22 кв.м. підземні комунікації води, каналізації і відновити паркан по межам землеволодіння з незаконно займаною ділянкою площею 22 кв.м. домоволодіння АДРЕСА_2 В обґрунтування рішення зазначено, що у відповідності до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 15 серпня 2005 року, ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_2 після ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року був задоволений позов ОСОБА_13 до ОСОБА_1 про поновлення порядку користування земельною ділянкою у домоволодінні АДРЕСА_2. Суд зобов'язав ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 22 кв.м. ОСОБА_13, землекористувачем якої вона являється, по межі землевідведення. Суд, який розглядав справу № 2-250/08, дійшов висновку, що ОСОБА_1, не повертаючи ОСОБА_2, яка є правонаступницею ОСОБА_13, право якої на земельну ділянку площею 22 кв.м. підтверджено судом, вказану земельну ділянку, порушує право ОСОБА_2 (том 1, а.с. 10-11, 109-111).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2008 року, рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поновлення порушеного права користування, володіння, розпорядження належним домоволодінням, зобов'язання знести паркан, навіс, убрати самовільні підземні комунікації, стягнення моральної шкоди - відмовлено. В обґрунтування судом апеляційної інстанції зазначено, що посилання ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року не можуть бути преюдиціальними та поширюватись на спірні правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оскільки стосуються інших правовідносин, які витікали з права користування ОСОБА_13 спірною земельною ділянкою, право користування якої вона набула на підставі ЗК України 1990 року. Оскільки за чинним законодавством, яке діяло і в час набуття ОСОБА_2 права власності на жилий будинок та надвірні будівлі, не передбачалось переходу права користування земельною ділянкою, то в неї відсутні підстави для поновлення права, оскільки право користування всією земельною ділянкою, яка перебувала в користуванні ОСОБА_13, вона не набула. Оскільки ОСОБА_2 не набула права власності чи права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2, то не набула і вимоги стосовно поновлення такого права (том 1, а.с. 12-13, 112-115).

Враховуючи наведене, колегія суддів під час розгляду даної цивільної справи приходить до висновку, що ОСОБА_2 всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України у редакції, що діяла до 15.12.2017, не доведено наявність у неї підстав для вжиття будь-яких заходів щодо виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2004 року.

Крім того, ОСОБА_2 всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України у редакції, що діяла до 15.12.2017, не надано суду належних та допустимих доказів участі співробітників виконавчої служби під час демонтажу паркану позивача, на що ОСОБА_2 посилалась в протоколі- поясненні від 02 серпня 2013 року.

Участь співробітників виконавчої служби у демонтажі паркану позивача, спростовується даними листа начальника Ленінського ВДВС ГТУЮ у Х/о Карпенка В.О. № 22383 від 20 грудня 2016 року про те, що в серпні місяці 2012 року ОСОБА_2. звернулася до Ленінського ВДВС ХМУЮ із заявою про примусове виконання виконавчого листа 2-104/04 від 08 серпня 2012, виданого Ленінським районним судом м. Харкова, про: «задовольнити позов ОСОБА_13 до ОСОБА_1, третя особа Управління земельними ресурсами ДВК, про встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов'язавши ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 22 кв.м. ОСОБА_13, землекористувачем якої вона є по межам земельного відводу». 27 серпня 2012 року державним виконавцем відділу була винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження № 33895866 з примусового виконання зазначеного виконавчого. Згідно даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, в проміжок часу з 27 серпня 2012 року по 02 серпня 2013 року ОСОБА_2 не зверталась до відділу з виконавчими документами, боржником за якими був ОСОБА_1 В журналі реєстрації вхідної кореспонденції Ленінського ВДВС ХМУЮ за 2013 рік інформація про звернення ОСОБА_3 в проміжок часу з 29 червня 2013 року по 02 серпня 2013 року з виконавчим листом № 13/06-29 не міститься (том 1, а.с. 221).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку щодо протиправності дій ОСОБА_2 з демонтажу належного позивачу паркану, оскільки відсутні будь-які судові рішення та виконавчі провадження з приводу зобов'язання ОСОБА_1 демонтувати вказаний паркан в інтересах ОСОБА_2

З досліджених колегією доказів також вбачається, що дії ОСОБА_2 щодо демонтажу належного позивачу паркану, мали свідомий та цілеспрямований характер, що свідчить про наявність в неї умислу на демонтаж паркану, а відтак - про наявність вини.

За таких обставин наявні передбачені законодавством України підстави для відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_2 позивачу у зв'язку із знищенням паркану останнього.

Згідно висновків комплексної судової будівельно-технічної та товарознавчої експертизи № 24765/25418/21280-21282 від 24 вересня 2018 року, виконаної експертами ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, вартість будівельних матеріалів та робіт з відновлення шиферного паркану, який розділяв домоволодіння НОМЕР_3 та АДРЕСА_2, складає 25210,00 грн.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача в якості відшкодування шкоди, завданої внаслідок демонтажу паркану, грошових коштів в розмірі 25210,00 грн.

При цьому колегія суддів не вбачає підстав для солідарного стягнення вказаної суми з обох відповідачів, з огляду на наступне.

Згідно ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Як встановлено колегією суддів, у правовідносинах, пов'язаних із знищенням паркану позивача 02 серпня 2013 року, ОСОБА_3 приймав участь в якості представника ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності, а не в якості особи, яка діє у власних інтересах.

Враховуючи наведене, відповідні права та обов'язки, в тому числі обов'язок щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок руйнування паркану, виник не у ОСОБА_3, а у особи, яку він представляв, тобто у ОСОБА_2

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у справі та відмовляє в позовних вимогах, пред'явлених до нього.

Посилання представника позивача на висновок за результатами визначення втраченої вигоди від недовикористання будівлі гаражу літ. «Ж» та вартості будівельних робіт по відновленню надвірних будівель домоволодіння АДРЕСА_1 від 24 квітня 2017 року, виконаний суб'єктом оціночної діяльності, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, колегія суддів відхиляє.

Представником позивача в суді апеляційної інстанції було заявлено клопотання про призначення експертизи для визначення питань, висвітлених у вищезазначеному висновку, яке колегією суддів було задоволено.

З урахуванням положень ЦПК України, колегія суддів вважає, що саме висновок судової будівельно-технічної та товарознавчої експертизи № 24765/25418/21280-21282 від 24 вересня 2018 року є належним, допустимим та достатнім доказом, яким має підтверджуватись розмір завданої позивачу шкоди.

В задоволенні позовних вимог в частині відшкодування шкоди з урахуванням індексу інфляції та

3 % річних, починаючи з 02 серпня 2013 року, колегія суддів відмовляє з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, на яку посилався позивач, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Між тим зобов'язання, що виникли між сторонами є деліктними. Обов'язок щодо виконання грошового зобов'язання з відшкодування шкоди виникне у відповідачки ОСОБА_2 з моменту набрання вказаним судовим рішення законної сили.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що відповідачкою ОСОБА_2 допущене прострочення виконання грошового зобов'язання з 02 серпня 2013 року.

Аргументи ОСОБА_2, викладені у відзиву на висновок вказаної вище експертизи, згідно яких ОСОБА_2 вважала вказаний висновок експертизи недопустимим доказом, колегією суддів відхиляються з наступних підстав.

Факт недопущення ОСОБА_2 на територію домоволодіння позивача під час обстеження його експертом, на який посилалась ОСОБА_2 у відзиві, на переконання колегії суддів, сам по собі не свідчить про недостовірність висновків експертизи. Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_2, посилаючись за вказану обставину, не зазначила, яким чином вказана обставина вплинула на недостовірність висновків експертизи та в чому така недостовірність полягає.

Оцінюючи аргументи відносно того, що експертом здійснено самостійне збирання матеріалів, колегія суддів виходить з такого.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судову експертизу», незалежно від виду судочинства судовий експерт має право подавати клопотання про надання додаткових матеріалів, якщо експертиза призначена судом або органом досудового розслідування або ознайомлюватися з матеріалами справи, що стосуються предмета судової експертизи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідні запити щодо надання додаткових матеріалів експертом надсилались суду, а вже останній їх направляв учасникам справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що експерт діяв в межах повноважень, визначених чинним законодавством України.

Оцінюючи аргументи ОСОБА_2 відносно того, що експертами неправомірно змінений вид експертизи, оскільки ухвалою суду призначена судово-будівельна експертиза, а експертами проведена комплексна судово-будівельна та товарознавча експертиза, колегією суддів виходить з такого.

Згідно п. 4.2. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (далі - Інструкція), у разі коли призначена первинна, додаткова, повторна або комплексна експертиза за процесом дослідження чи наданими об'єктами не є такою по суті, керівник експертної установи організовує проведення відповідної експертизи, а у вступній частині висновку зазначаються мотиви зміни її процесуального визначення відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 4.3. Інструкції, якщо в одному документі про призначення експертизи (залучення експерта) є питання, що стосуються різних видів експертиз, не пов'язаних між собою, керівник установи визначає, які питання підлягають вирішенню у відповідному підрозділі та послідовність їх виконання.

Таким чином, вид проведеної експертизи, визначено експертами в межах їх повноважень, виходячи з питань, зазначених в ухвалі суду про призначення експертизи.

Оцінюючи аргументи ОСОБА_2 відносно того, що в ухвалі суду апеляційної інстанції про призначення експертизи, не зазначалось точне найменування, кількість, вихідні дані, інші індивідуальні ознаки об'єктів, що підлягали експертному дослідженню, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до п. 2.1. Інструкції, експерт має право: відповідно до процесуального законодавства заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов'язаних із проведенням експертизи; у разі виникнення сумніву щодо змісту та обсягу доручення невідкладно заявляти клопотання органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), щодо уточнення поставлених експертові питань.

Таким чином, чинне законодавство наділяє експерта правом, в разі необхідності, уточнювати поставлені експерту питання в частині змісту та обсягу доручення, заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів та вчинення інших дій, пов'язаних з проведенням експертизи.

Враховуючи наведене, чинне законодавство не вимагає зазначення в ухвалі суду про призначення експертизи гранично точного та повного обсягу інформації, необхідної для проведення експертизи, оскільки експерт як особа, що володіє спеціальним знаннями в обсязі, який може перевищувати обсяг знань судді у відповідній сфері, не позбавлений права уточнювати дані, необхідні для проведення експертизи.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування шкоди, завданої руйнуванням навісу, в'їзних воріт, асфальтового покриття та упущеної вигоди судова колегія вважає не обґрунтованими.

Висновок суду про ненадання позивачем належних та допустимих доказів того, що відповідачкою були вчинені вищезазначені дії відповідає матеріалами справи та вимогам закону.

Так, предметом трудової угоди на надання послуг від 31 липня 2013 року був виключно демонтаж паркану. В листах ОСОБА_3 від НОМЕР_3 червня 2013 року та 13 липня 2013 року, також йдеться виключно про демонтаж паркану. В протоколі-поясненні від 02 серпня 2013 року, ОСОБА_2 зазначала виключно на встановленні паркану. Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02 серпня 2013 року, ОСОБА_4 зазначав виключно на незаконній побудові паркану. В протоколі-поясненні від 02 серпня 2013 року ОСОБА_4 також не посилався на руйнування іншого майна, з приводу якого ним пред'явлений позов. Матеріали, складені працівниками поліції, також не містять даних щодо руйнування іншого майна позивача. Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Харкові від 24 вересня 2015 року, ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог посилався лише на факт самовільного перенесення та встановлення паркану ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи, клопотання про виклик свідків, які могли б підтвердити факт руйнування іншого майна, позивачем та його представником не заявлялось. Наявні письмові докази відповідних даних не містять. Посилання на вказані обставини в позовній заяві, уточнених позовних заявах, згідно процесуального законодавства, не є джерелом доказів.

Таким чином, всупереч вимог ст. 10,60 ЦПК України у редакції, що діяла до 15.12.2017, позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів руйнування ОСОБА_2 навісу, в'їзних воріт, асфальтового покриття та неможливості використання гаражу.

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованими аргументи ОСОБА_2 відносно того, що тіньовий навіс був знесений до подій 02 серпня 2013 року, оскільки факт знесення навісу літ. Л в домоволодінні АДРЕСА_1, встановлений актом поточних змін від 18 січня 2010 року, який складався під час обстеження домоволодінь НОМЕР_3 та НОМЕР_6 для їх об'єднання та міститься в додаткових матеріалах до експертизи № 24765/25418/21280-21282 (т.2 а.с. 75).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню частково ,а рішення суду зміні, зі скасуванням в частині відмови у відшкодуванні шкоди в розмірі 25210,00 грн. та ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову в цій частині. В іншій частині оскаржуване рішення колегія суддів залишає без змін.

Оцінюючи інші доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Також Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ст. 2, 11 ЦПК України, однією із засад (принципів) цивільного судочинства є пропорційність.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких в тому числі належать витрати, пов'язані із залученням експертів та проведенням експертизи.

Позивачем під час подання позову сплачений судовий збір в розмірі 551,21 грн. (том 1, а.с. 1), 88,80 грн. (том 1, а.с. 99) та 107,64 грн. (том 1, а.с. 169), за подання апеляційної скарги - в розмірі 822,22 грн. (том 1, а.с. 255). У зв'язку з проведення експертизи позивачем понесені витрати в розмірі 5720,00 грн. (том 2, а.с. 2). Таким чином, загальний розмір судових витрат, понесених позивачем, складає 7289,87 грн.

Позивачем було заявлено позовні вимоги в загальному розмірі 74763,54 грн. Колегією суддів позовні вимоги задоволено частково, в розмірі 25210,00 грн.

Таким чином, пропорційно задоволеним позовним вимогам, з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2458,12 грн.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2017 року змінити, скасувавши в частині відмови в задоволенні позовних вимог в розмірі 25 210 гривень.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, грошові кошти в розмірі 25 210 (двадцять п'ять тисяч двісті десять) гривень.

У частині відмови в задоволенні іншої частини позовних вимог рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, понесені останнім судові витрати в розмірі 2458,12 грн. (дві тисячі чотириста п'ятдесят вісім гривень дванадцять копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді І.П.Коваленко

Р.М. Піддубний