Постанова

Іменем України

23 січня 2019 року

місто Київ

справа № 666/8070/14-ц

провадження № 61-3934св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», Дніпровський районний відділ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 27 серпня 2015 року у складі судді Рябової О. Д. та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2016 року у складі колегії суддів: Фурман Т. Г., Пузанової Л. В., Чиркової К. Г.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_2 у листопаді 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), Дніпровський районний відділ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 29 листопада 2010 року між ним та відповідачами укладено попередній договір, за умовами якого він зобов'язався у строк до 29 листопада 2012 року продати, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купити в рівних частинах житловий будинок та земельну ділянку, площею 0, 0575 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що з вини покупців не виконані умови попереднього договору щодо здійснення виплат за кредитним договором та укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, і на момент звернення до суду з позовом їх реєстрація та подальше проживання у житловому будинку перешкоджає йому здійснити відчуження спірного майна, позивач просив суд виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку та зняти їх з реєстраційного обліку.

Стислий виклад заперечень відповідачів

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом, зазначаючи, що дійсно між ними та ОСОБА_2 29 листопада 2010 року був укладений попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу ними передано ОСОБА_2 забезпечувальний платіж - грошові кошти в сумі 209 880, 00 грн, що еквівалентно 26 400, 00 дол. США, які в подальшому мали бути зараховані, як частина розрахунку за майбутнім договором купівлі-продажу.

З листопада 2010 року ними сплачені щомісячні платежі за кредитним договором разом на суму 9 468, 00 дол. США, 1 124, 50 грн - сплата пені за кредитним договором та 432, 00 грн - в рахунок страхування майна.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з відома та дозволу ОСОБА_2 здійснили ремонтні роботи у житловому будинку, на які витратили 66 753, 01 грн, а також виконали роботи з електропостачання, газопостачання та водопостачання, на загальну суму 33 010, 89 грн.

Також сплачено земельний податок в сумі 41, 94 грн.

Посилаючись на те, що на момент подання зустрічного позову вони не мають змогу сплачувати щомісячні платежі за кредитним договором, що призвело до неможливості виконати умови попереднього договору, та те, що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між ними укладений не був, сторони домовилися укласти такий договір у майбутньому, передавши ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 26 400, 00 дол. США та 9 468, 00 дол. США - подальші щомісячні платежі за кредитним договором, що є авансом, просили суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з ОСОБА_2 на користь кожного з них по 17 934, 00 дол. США, сплачених ними як авансовий платіж, а також 101 362, 34 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди, пов'язаної зі здійсненням витрат на ремонтні роботи у зазначеному будинку.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 27 серпня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано Дніпровський районний відділ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 17 934, 00 дол. США з конвертацією в національну валюту України на день здійснення платежу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 17 934, 00 дол. США з конвертацією в національну валюту України на день здійснення платежу. В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, не укладено у зв'язку з невиконанням умов попереднього договору покупцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4, укласти договір купівлі-продажу сторони не бажають. Це свідчить про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають у зазначеному будинку без законних підстав, чим порушуються законні права власника будинку ОСОБА_2, а отже свідчить про наявність підстав для суду для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Також суд вважав, що у зв'язку з неукладенням договору купівлі-продажу передана ОСОБА_2 грошова сума 26 400, 00 дол. США та 9 468, 00 дол. США - подальші щомісячні грошові платежі за кредитним договором від 11 лютого 2008 року № 804/6/02/2008/840к/2913, разом 35 868, 00 дол. США, є авансом, який має бути повернутим ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 27 серпня 2015 року в частині виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3, ОСОБА_4 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що, заявивши вимогу про виселення та зняття відповідачів з реєстраційного обліку, позивачем позовна вимога про припинення права відповідачів на користування спірним житлом не заявлена, в той час, як стаття 391 ЦК України, на яку послався позивач на обґрунтування заявлених вимог, не регулює питання щодо виселення осіб із житлових приміщень. Належним способом захисту цивільних прав у спірних правовідносинах є пред'явлення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням (чи про позбавлення права користування житловим приміщенням). На передбачені ЖК УРСР підстави для виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із спірного будинку позивач не посилається і наявність передбачених ним підстав для виселення не наводить. Суд першої інстанції, не вирішивши в установленому законом порядку питання щодо припинення прав відповідачів на користування належним позивачу на праві власності будинком, за висновком апеляційного суду, передчасно дійшов висновку про наявність правових підстав для їх виселення з нього та зняття з реєстрації в ньому.

У частині вирішення зустрічних позовних вимог апеляційний суд зробив висновок, що суд першої інстанції правильно встановив, що за змістом статті 570 ЦК України внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору купівлі-продажу будинку, а оскільки такий договір сторонами не укладено, то передана ОСОБА_2 грошова сума 26 400, 00 дол. США та 9 468, 00 дол. США платежі за кредитним договором є авансом, який підлягає поверненню позивачам. Суд першої інстанції відповідно до вимог статті 533 ЦК України правильно зазначив, що виплата суми, яка підлягає поверненню, має здійснюватися з конвертацією в національній валюті України на день здійснення платежу, оскільки сторони в договорі передбачили виконання зобов'язання в іноземній валюті. Оскільки позивачами за зустрічним позовом не доведені витрати, пов'язані з ремонтом будинку, проведенням електропостачання, газопостачання, водопостачання, апеляційний суд вважав висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих вимог обґрунтованими.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 27 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2016 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що забезпечувальний платіж не підлягав поверненню відповідачам, оскільки договір купівлі-продажу не укладено з вини покупців, а тому за умовами попереднього договору купівлі-продажу забезпечувальний платіж не підлягає поверненню. При цьому заявник зазначає, що стягнення авансового платежу не підлягає проведенню в доларах США, оскільки наведене порушує правила статті 533 ЦК України та не узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12. Суми, сплачені відповідачами за кредитним договором, підлягають стягненню не з ОСОБА_2, а з банку, оскільки заявник грошові кошти не отримував.

В частині оскарження рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні первісного позову, то заявник зазначив, що відповідачі не мають правових підстав для проживання у будинку заявника, оскільки вони не уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, попередній договір купівлі-продажу є розірваним. Додаткове визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, не вимагається.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 29 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 листопада 2010 року між ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_3, ОСОБА_4, з іншої сторони, укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язався продати, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов'язалися купити в рівних частинах кожний житловий будинком та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Сторони домовилися, що договір купівлі-продажу має бути укладений ними не пізніше ніж 29 листопада 2012 року, а у випадку виконання покупцями умов, передбачених підпунктом «г» цього пункту, договір купівлі-продажу має бути укладений ними та нотаріально посвідчений не пізніше ніж за тридцять днів з моменту оплати покупцями за продавця останнього чергового платежу за згаданим кредитним договором (підпункт «б» пункту 1 договору).

Відповідно до підпункту «г» пункту 1 попереднього договору покупці до підписання договору купівлі-продажу, починаючи з листопада 2010 року, будуть оплачувати замість продавця чергові платежі щомісячно з першого числа до десятого числа кожного місяця за кредитним договором від 11 лютого 2008 року № 804/б/02/2008/840к/2913, укладеним між Відкритим акціонерним товариством Комерційним банком «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2

Під час укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки внесені покупцями всі чергові платежі за кредитним договором будуть зараховані як повний розрахунок за майбутнім договором купівлі-продажу.

У пункті 3 укладеного договору зазначено, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу та в забезпечення попереднього договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали ОСОБА_2 забезпечувальний платіж - грошові кошти в сумі 209 880, 00 грн, що еквівалентно 26 400, 00 дол. США.

Цей договір підписаний сторонами, посвідчений нотаріально та зареєстрований у встановленому законом порядку.

Факт отримання грошових коштів у розмірі, зазначеному в договорі, продавець не заперечує, однак зазначає, що ним було отримано в доларах США 12 000, 00, що підтверджується розпискою, а решта суми отримана в гривнях.

На виконання умов попереднього договору, відповідачі за первісним позовом з листопада 2010 року сплачували замість ОСОБА_2 щомісячні чергові платежі за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_2 та банком, усього сплачено 9 468, 00 дол. США, що позивачем за первісним позовом визнається та не оспорюється.

Як у строк, зазначений в попередньому договорі, так і в подальшому договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки між сторонами не укладено.

Листами, направленими на адресу покупців, ОСОБА_2 повідомляв їх про виникнення кредитної заборгованості через несплату покупцями щомісячних платежів за кредитним договором від 11 лютого 2008 року та ухилення від виконання умов попереднього договору, що зумовило звернення банку до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, та просив відповідачів звільнити житловий будинок для його подальшої реалізації з метою погашення кредиту.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 16 січня 2015 року солідарно достроково стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5. заборгованість за кредитним договором від 11 лютого 2008 року №804/6/02/2008/840к/2913 у розмірі 30 048, 44 грн та 22 511, 54 дол. США.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнали, що договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки не відбувся та не укладений з їх вини: через відсутність можливості сплачувати чергові платежі за кредитним договором.

Оцінка аргументів касаційної скарги щодо виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачів

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

За положеннями частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачів, апеляційний суд зазначив, що такі вимоги є передчасними, оскільки не вирішено питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

В оцінці наведеного висновку апеляційного суду Верховний Суд врахував, що визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, можливе зокрема у разі тривалого непроживання таких осіб у житловому приміщенні без поважних причин. Зокрема, за правилами частин першої та другої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що відповідачі на момент пред'явлення позову про їх виселення, проживали у будинку, належному на праві власності позивачу.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд встановив, що визнаний належним апеляційним судом спосіб захисту порушених прав застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Внаслідок неукладення основного договору зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу між сторонами не укладено, до покупців не перейшло право власності на предмет попереднього договору купівлі-продажу, а тому, ОСОБА_2 як власник будинку має право на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні його власністю шляхом виселення відповідачів, які проживають у будинку без достатніх правових підстав.

Стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та який не суперечить нормам права. Визначальним для захисту права на підставі цих правил є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У правовій ситуації, коли у відповідачів права на володіння та користування спірним будинком не виникли на підставі договору, Верховний Суд визнає за позивачем повноваження вимагати захисту його прав у обраний спосіб.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що апеляційним судом помилково скасовано судове рішення, яке відповідає закону, що є підставою відповідно до правил статті 413 ЦПК України для скасування рішення апеляційного суду в частині вирішення позову ОСОБА_2 із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Оцінка аргументів касаційної скарги щодо вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Вирішуючи спір, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для припинення зобов'язань, встановлених попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, оскільки основний договір не укладений протягом строку, визначеного попереднім договором. Відповідачами визнано, що основний договір не укладено з їхньої вини.

Щодо оцінки внесених відповідачами платежів

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання (частина перша статті 570 ЦК України).

Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу, а вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачу грошова сума (забезпечувальний платіж) є авансом, а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині є обґрунтованими.

За пунктом 4 попереднього договору купівлі-продажу у разі, коли договір купівлі-продажу не відбудеться з вини покупців, ОСОБА_2 не повертає ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отриману суму забезпечувального платежу та суму сплачених ними чергових платежів за кредитним договором.

Відповідно до частини другої статті 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Відповідачі не уклали договір купівлі-продажу з підстав відсутності грошових коштів для сплати повної ціни будинку та земельної ділянки, навмисного ухилення від укладення договору купівлі-продажу не встановлено.

Відповідно до пункту 2 попереднього договору купівлі-продажу купівля-продаж житлового будинку та земельної ділянки має бути вчинена за суму в грошовій одиниці України - гривнях, що за згодою сторін на день підписання договору купівлі-продажу становитиме еквівалент 48 000, 00 дол. США, виходячи з курсу готівкового продажу комерційного банку на день підписання договору купівлі-продажу.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, на момент звернення до суду з позовом відповідачами сплачено забезпечувальний платіж у розмірі 26 400, 00 дол. США та надалі 9 468, 00 дол. США - подальші щомісячні платежі за кредитним договором. Наведені платежі є авансом, передбаченим попереднім договором в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу.

Співставляючи суму авансу та ціну предмета попереднього договору

купівлі-продажу, відповідачами сплачено 74, 73 % вартості будинку та земельної ділянки.

В оцінці умови договору про неповернення суми авансу у разі неукладення договору купівлі-продажу з вини покупців, Верховний Суд врахував, що такі вимоги є несправедливими, оскільки порушують баланс прав та інтересів сторін договору.

Відмова у поверненні суми авансу з одночасним виселенням покупців із будинку порушуватиме баланс інтересів сторін попереднього договору.

Зважаючи на наведене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідачів суми авансу є обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги щодо розміру авансу відхилені Верховним Судом, оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі, яким надана оцінка судами першої та апеляційної інстанцій, та на підставі системного аналізу визначено розмір авансу, що підлягає стягненню.

Оцінка дотримання судами норм права щодо визначення валюти платежу

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим у частині другій статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу.

За правилом частини другої статті 192 ЦК України частини третьої статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов'язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ.

Ухвалюючи рішення про стягнення суми авансу в доларах з конвертацією її в гривні на момент платежу, суди першої та апеляційної інстанції правильно застосували статтю 533 ЦК України до спірних правовідносин.

Зважаючи на наведене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення вимог касаційної скарги ОСОБА_2, судові витрати, понесені заявником у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій в частині первісного позову підлягають відшкодуванню відповідачами на користь позивача. Судові витрати, понесені відповідачами у суді першої інстанції підлягають відшкодуванню позивачем на їх користь пропорційно задоволеним вимогам зустрічного позову (85%).

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», Дніпровський районний відділ у м. Херсоні УДМС України в Херсонській області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку скасувати, рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 27 серпня 2015 року в цій частині залишити в силі.

Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 27 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17 травня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, до ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Надра», про стягнення грошових коштів залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, по 121, 80 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 1 552, 95 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 1 552, 95 грн.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, по 133, 98 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, по 146, 16 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак