Дата документу 13.02.2019 Справа № 317/1589/15-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 317/1589/15Головуючий у 1-й інстанції Мінгазов Р.В.
Пр. № 22-ц/807/898/19Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» (надалі ТОВ «Український папір») про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення в частині, визнання недійсним запису в трудовій книжці, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-7), який в подальшому уточнила (т.с. 3 а.с. 217-219) та в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 03 листопада 2014р. № 206-к «Про звільнення» в частині, що стосується звільнення ОСОБА_3;

- змінити дату звільнення, а також формулювання причини звільнення та вважати ОСОБА_3 звільненою з посади старшого товарознавця Запорізького регіонального складу ТОВ «Український папір» за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з дня постановлення рішення суду;

- стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 14322,80 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона з 25.02.2013 р. на підставі наказу № 53/1-к була працевлаштована на ТОВ «Український папір» на посаді старшого товарознавця Запорізького регіонального складу, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Антенна, буд. 4. Також з нею 25.02.2013 року відповідачем був укладений договір про її повну матеріальну індивідуальну відповідальність.

Щомісяця, спеціально створеною комісією відповідача проводилась інвентаризація залишків товару на Запорізькому регіональному складі. Місячна заробітна плата протягом усього періоду роботи позивачки на підприємстві дорівнювала законодавчо встановленій мінімальній заробітній платі. Основним її засобом роботи з товаром була комп'ютерна програма «Підприємство 1С»

Приблизно на початку вересня 2014 року програма «Підприємство 1С» дала технічний збій, про що позивачкою було терміново повідомлено відповідача. Після цього, відповідач для усунення технічного збою програми направив до Запорізького регіонального складу своїх працівників. При цьому, діяльність до Запорізького регіонального складу не була припинена, клієнтам відповідача постійно йшло відвантаження товару.

11.09.2014р. за участю представників відповідача та працівників Запорізького регіонального складу відбулася інвентаризація залишків товару, в ході якої була виявлена недостача товару на суму близько 100000,00 грн. Вказана недостача товару була виявлена виключно у зв'язку зі технічним збоєм програми «Підприємство 1С» та у зв'язку з продовженням відвантаження товару клієнтам відповідача під час налагодження програми. При цьому, з наведеною причиною виявленої недостачі погоджувались й члени комісії відповідача та обіцяли вирішити питання недостачі товару після налагодження програми «Підприємство 1С».

Наприкінці вересня всім працівникам Запорізького регіонального складу було наказано прибути до відповідача до м. Києва. По прибутті до відповідача всім працівникам Запорізького регіонального складу, в тому числі і позивачці, була виставлена вимога щодо відшкодування недостачі вже у сумі приблизно 250000,00 грн. На всі заперечення позивачки, та заперечення інших працівників щодо відсутності у них будь-якої правової підстави для відшкодування зазначеної суми недостачі залишились поза увагою. Після такого розвитку подій та безпідставного звинувачення позивачки та її колег по роботі з Запорізького регіонального складу, вони прийняли рішення про звільнення з підприємства відповідача за власним бажанням.

Про свій намір звільнитися з підприємства, ОСОБА_3 повідомила відповідача письмово, надіславши 30.09.2014р. цінним листом з описом вкладення на юридичну адресу відповідача письмову заяву про звільнення з підприємства з 01.10.2014р. у зв'язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення 14 років.

Однак, всупереч вимогам законодавства, буд-якої відповіді на свою заяву про звільнення позивачка не отримала. Не було нею отримано і трудової книжки та з нею не був проведений необхідний розрахунок при звільненні.

Згодом через декілька місяців вказаний цінний лист був отриманий позивачкою на поштовому відділенні із відміткою про його повернення за закінченням встановленого строку зберігання. Тобто відповідачем зазначений лист у поштовому відділенні не був отриманий.

Позивачка також зазначає, що з часу виклику до Києва керівництво відповідача до роботи її не допускало, вказівок щодо її подальших дій стосовно роботи не надавалось, нові завдання не доручались, на підприємство вона для роботи не викликалась, заробітна плата їй не виплачувалась, при цьому про звільнення її також не повідомляли, розрахунку не проводили та трудову книжку не повертали.

Позивач вказувала, що зазначеними діями відповідач створив для неї умови неможливості працювати на даному підприємстві, на якому вона була працевлаштована, та одночасно неможливість влаштуватися на будь-яку іншу роботу у зв'язку з відсутністю у неї трудової книжки.

Матеріали щодо недостачі відповідачем було направлено до Орджонікідзевського районного відділу ЗГУ УМВС України в Запорізькій області. Протягом жовтня-листопада позивачка та інші співробітники Запорізького регіонального складу були неодноразово допитані співробітниками Орджонікідзевського районного відділу ЗГУ УМВС України в Запорізькій області щодо обставин звернення відповідача.

29.01.2015р. слідчим Орджонікідзевського РВ ГУМВС в Запорізькій області позивачку було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, що передбачено ч. 2 ст. 191 та ст. 209 КК України. Суть пред'явлених їй звинувачень полягала в тому, що вона нібито незаконно привласнювала собі кошти відповідача, які нараховувались водію підприємства відповідача. В ході досудового розслідування постанова про підозру у скоєнні правопорушення, що передбачене ст. 209 КК України, була скасована.

25.03.2015р. в ході ознайомлення позивачкою та її захисником з матеріалами кримінального провадження, при відкритті слідчим матеріалів для ознайомлення, було виявлено наказ відповідача № 206-к від 03.11.2014р. про її звільнення з підприємства ТОВ «Український папір» з 04.11.2014р. за п. 2 ст. 41 КЗпП України, а саме у зв'язку зі втратою довіри до неї з боку власника підприємства. Також, згідно цього ж наказу, за аналогічною правовою підставою були звільнені також і всі інші працівники Запорізького регіонального складу підприємства Відповідача.

Позивач вважала наказ відповідача від 03 листопада 2014р. № 206-к «Про звільнення» незаконним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Про звільнення відповідач не повідомляв позивачку, із вищезазначеним наказом про звільнення не ознайомлював, розрахунку з нею не проводив та трудової книжки не повертав. Також позивачка вважала, що її звільнення було проведено відповідачем безпідставно та, окрім цього, ним було порушено саму процедуру звільнення, передбачену чинним законодавством про працю. А отже, таке звільнення є незаконним.

Позивачем надано розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом за період з 04.11.2014 р. по 05.02.2016 р., який складає 14322,80 грн.

Також позивач вказувала, що так як про існування наказу відповідача від 03 листопада 2014р. № 206-к «Про звільнення» їй нічого відомо не було, Відповідач з цим наказом її не ознайомлював, копію наказу їй не вручав, а трудову книжку повернув лише 05.02.2016 року, тобто під час розгляду справи в суді. Таким чином, позивач вважала, що встановлений процесуальний строк її звернення до суду був формально пропущений з незалежних від неї причин та не з її вини.

З врахуванням того, що відповідачем до суду була надана заява про застосування строків позовної давності, позивач просила суд визнати причини її пропущення поважними та поновити строк звернення до суду з позовом, у зв'язку з тим, що її про звільнення тривалий час відповідач не повідомляв, із наказом про звільнення від 03 листопада 2014р. № 206-к у встановленому порядку не ознайомлював, трудову книжку повернув лише 05.02.2016 р.

Також ОСОБА_3 зазначала, що їй спричинені моральні страждання, викликані неповідомленням її із наказом про звільнення, не проведено з нею розрахунку та не видано їй трудової книжки, так як цим для неї були створені умови не можливості працювати на даному підприємстві, на якому вона була працевлаштована, та одночасно не можливості влаштуватися на будь-яку іншу роботу у зв'язку з відсутністю у неї трудової книжки. За час, коли вона вимушено не працювала, вона залишилася без доходів, що не давало їй можливості задовольняти у повному обсязі свої життєві потреби.

Окрім того, навіть при отриманні трудової книжки, зазначене у неї формулювання підстави звільнення: за п.1 ст.41 КЗпП України за втратою довір'я з боку власника, їй буде неможливо гідно працевлаштуватися.

Таким чином, позивач вважала, що порушення її законних прав з боку відповідача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та потребує додаткових зусиль для організації мого життя.

Розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідачем, позивач визначила з урахуванням характеру, обсягу, тривалості заподіяних моральних страждань, а саме: тривалого терміну часу, протягом якого вона не отримувала винагороду за свою роботу та знаходилась в невіданні про своє звільнення та його підставу, а також суттєвим розміром матеріальних збитків підприємства, у спричиненні яких її було неправомірно та безпідставно звинувачено, враховуючи також істотність вимушених змін у її життєвих стосунках у зв'язку з діями Відповідача, та оцінювала у сумі 50000,00 грн.

Ухвалою суду першої інстанції від 17 червня 2015 року (суддя Гончаренко П.П. т.с. 1 а.с. 22) провадження у цій справі за позовом позивача відкрито.

Заочним рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року (суддя Гончаренко П.П. т.с. 2 а.с. 41-48) позов позивача у цій справі задоволено повністю.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року (суддя Гончаренко П.П. т.с. 2 а.с.81-82) вищезазначене заочне рішення у цій справі скасовано в порядку задоволення заяви відповідача про його перегляд, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

29 вересня 2016 року в порядку автоматизованого порядку суддею Мінгазовим Р.В. замінено у цій справі суддю Гончаренко П.П. (т.с. 3 а.с. 223-224) у звязку із звільненням останнього у відставку.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 13 січня 2017 року (суддя Мінгазов Р.В. т.с. 4 а.с. 7-11), з урахуванням ухвали суду першої інстанції від 07 лютого 2017 року про виправлення описки (т.с. 4 а.с. 31), позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Український папір» від 03 листопада 2014р. № 206-к «Про звільнення» в частині, що стосується звільнення ОСОБА_3

Змінено дату звільнення, а також формулювання причини звільнення та вважається, що ОСОБА_3 звільненою з посади старшого товарознавця Запорізького регіонального складу ТОВ «Український папір» за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з дня постановлення рішення суду.

Стягнуто з ТОВ «Український папір» (ідентифікаційний код 25394112) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14322,80 грн.

Стягнуто з ТОВ «Український папір» (ідентифікаційний код 25394112) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Стягнуто з ТОВ «Український папір» (ідентифікаційний код 25394112) судовий збір у розмірі 487,20 грн. в дохід держави.

Допущено негайне виконання рішення в межах розміру заробітної плати за один місяць.

Позивач ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ТОВ «Український папір» у своїй апеляційні скарзі (т.с. 4 а.с. 16-22) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_3 змінила своє прізвище на «Кауфельд» у звязку із укладенням шлюбу 20.01.2017 року (свідоцтво про шлюб, копія т.с. 4 а.с. 68).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року (судді Кримська О.М., Дашковська А.В., Подліянова Г.С. т.с. 4 а.с. 105-113) апеляційну скаргу ТОВ «Український папір» відхилено, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 січня 2017 року у цій справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року (т.с. 4 а.с. 163-167) в порядку часткового задоволення касаційної скарги ТОВ «Український папір» ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 серпня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ст. 417 ч. 1 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду …апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

10 грудня 2018 року дана справа надійшла на новий апеляційний розгляд до Запорізького апеляційного суду (т.с. 3 а.с. 134).

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В., Маловічко С.В. (т.с. 4 а.с. 169).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 4 а.с. 170) дану справу прийнято до провадження, призначено до апеляційного розгляду (т.с. 4 а.с. 171).

Позивач не скористалась своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її нового розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 4 а.с. 182) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання відповідача ТОВ «Український папір» (т.с. 4 а.с.178).

Проте, проведення відеоконференції не відбулося з обєктивних причин (довідка т.с. 4 а.с. 184).

Заслухавши у судовому засіданні 13 лютого 2019 року доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача ТОВ «Український папір» - ОСОБА_4 (т.с. 4 а.с. 187-188) та ОСОБА_5, позивача ОСОБА_2 та представника останньої адвоката ОСОБА_6 (а.с. 190-192), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ТОВ «Україниський папір» підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі частково, керувався ст. ст. 3-4, 10, 15, 60, 107,109, 118, 212-215, 367, 368 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. 23 ЦК України, ст.ст. 223 ч.1, 224 ч. 2, 3, 235 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду Україхни № 9 від 06.11.2992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі в частині їх задоволення.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

З 15.12.2017 року набрав чинності ЦПК України в новій редакції, тому його нормами має керуватись і керується апеляційний суд при апеляційному перегляді законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі.

Разом із тим, апеляційний суд має враховувати та враховує положення ЦПК України в редакції, до 14.12.2017 року включно, якими керувався суд першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі (13 січня 2017 року).

Ст. 263 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (аналог ст. 223 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно) містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (аналог ст. 224 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно) питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам ЦПК України у цій справі не відповідає.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному зясуванню обставин цієї справи.

Має місце неповне зясування обставин цієї справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; висновки суду першої інстанції у цій справі ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України (аналог ст. ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Так, встановлено, що ОСОБА_2 з 25 лютого 2013 року на підставі наказу № 53/1-к працювала у ТОВ «Український папір» на посаді старшого товарознавця Запорізького регіонального складу (т. с. 1 а. с. 83).

25 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Український папір» був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника, який підписаний ОСОБА_2 особисто (т.с. 1 а. с. 88-90), що визнавалось учасниками цієї справи у суді, а тому не підлягало доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (аналог ст. 61 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Відповідно до п.1 цього договору (т.с. 2 а.с. 94-95) ОСОБА_2 прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за незбереження цілості всіх переданих їй в установленому порядку відповідачем на підставі акту інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та коштів, а також за незабезпечення цілості тих товарно-матеріальних цінностей та коштів, що будуть передаватися їй відповідачем протягом усього строку дії цього договору з метою їх зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва.

ОСОБА_2 також 25 лютого 2013 року підписала підписку матеріально відповідальної особи (додаток до договору т.с. 2 а.с. 96) про те, що, працюючи в ТОВ «Україниський папір», вона ознайомлена з правилами роботи і зобовязується у повному обсязі виконувати всі встановлені правила щодо прийому, збереження та видачі товарно-матеріальних цінностей та коштів, а також дотримуватися порядку та строків подання звітності.

Що також визнавалось учасниками цієї справи, а тому не підлягало доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (аналог ст. 61 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Посадові обовязки, які виконувала ОСОБА_2 під час роботи у ТОВ «Український папір» визначені посадовою інструкцією старшого товарознавця регіонального підрозділу (складу), яка затверджена директором ТОВ «Український папір» 01.11.2012 року (т.с. 2 а.с. 97-99).

Відповідно до п. 1.8 вказаної Інструкції підписання старшим товарознавцем договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність засвідчує факт ознайомлення старшого товарознавця з даною посадовою інструкцією.

Останнім спростовуються доводи позивача у цій справі про те, що вона з цією посадовою інструкцією старшого товарознавця регіонального підрозділу (складу) не була ознайомлена.

11 вересня 2014 року за участю представників відповідача та працівників Запорізького регіонального складу відбулася інвентаризація залишків товару (т.с. 1 а.с. 91-106), в ході якої була виявлена нестача товару на суму 95905,18 грн. (акт службового розслідування факту недостачі за результатами інвентаризацій товарно-матеріальних цінностей на Запорізькому регіональному складі ТОВ «Український папір» від 14.10.2014 року т.с. 1 а.с. 96-105).

Матеріали щодо недостачі товарно-матеріальних цінностей ТОВ «Український папір» було направлено до Орджонікідзевського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Запорізькій області.

29 січня 2015 року слідчим Орджонікідзевського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Запорізькій області ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України у кримінальному провадженні № 335/3011/15-к, № ЄРДР 004381 (т.с. 2 а.с. 100-102). Суть предявлених їй звинувачень полягала в тому, що вона нібито незаконно привласнювала кошти ТОВ «Український папір», які нараховувались водію підприємства ТОВ «Український папір».

Наказом ТОВ «Український папір» від 03 листопада 2014 року № 206-к ОСОБА_2 звільнено з займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у звязку з втратою довіря з боку власника (т.с. 1 а.с. 9-12).

Підставою для звільнення зазначено протокол засідання інвентаризаційної комісії ТОВ «Український папір» від 14 жовтня 2014 року (т.с. 2 а.с. 134-138).

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 23 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області, у справі № 136/1682/15-ц відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Український папір» до ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про відшкодування шкоди, завданої працівниками (матеріально-відповідальними особами) підприємству. Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що ТОВ «Український папір» не довело наявності умов, передбачених ст. 130 КЗпП України, зокрема, порушення чи невиконання трудових обовязків відповідачами, у тому числі і ОСОБА_2, а також позивачем не надано доказів наявності шкоди. Судами була надана оцінка інвентаризаційним описам ТОВ «Український папір», які не можуть вказувати, як кожен окремо, так і у своїй сукупності на розмір заподіяної шкоди, оскільки позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження того, що суду надані всі інвентаризаційні описи щодо кожної з ревізій (т.с. 3 а.с. 183-185, 187-189).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2016 року рішення суду першої та апеляційної інстанцій у справі № 136/1682/15-ц залишено без змін. Суд касаційної інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, які конкретно порушення трудових обовязків допустив кожен працівник, ступінь його вини та не зазначив пропорційну частку загальної шкоди, за яку до кожного з працівників може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності (т.с. 4 а. с. 95-97).

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

При вищевикладених встановлених фактичних обставинах цієї справи встановлено, що виконання операцій, пов'язаних з обслуговуванням цінностей становило основний зміст трудових обов'язків ОСОБА_2, як старшого товарознавця Запорізького регіонального складу ТОВ «Український папір», виконання нею указаних дій носило відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей, останньою буливчинені позивачем винні дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (непроведення належним чином ОСОБА_2 щоденних інвентаризацій товарно-матеріальних цінностей та, відповідно, надання до головної бухгалтерії відповідача неперевірених даних про залишки товарно-матеріальних цінностей на складі;факт відвантаження торгово-матеріальних цінностей за готівкові кошти без відображення вказаних операцій у бухгалтерському обліку та , відповідно, без оформлення первинних документів на підтвердження факту таких господарських операцій тощо, акт т.с. 2 а.с. 124-133).

Тому, недоведення ТОВ «Український папір» у вищезазначеній іншій цивільній справі в іншому суді факту завдання діями працівника ОСОБА_2 завдання шкоди товариству лише з підстав відсутності в останнього всіх інвентаризаційних описів щодо кожної з ревізій, не спростовує при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи наявність вищезазначених встановлених неправомірних дій ОСОБА_2, як старшого товарознавця Запорізького регіонального складу, які давали ТОВ «Український папір» підстави для втрати довіря до останньої, та, відповідно, не роблять вищезазначений наказ про звільнення останньої незаконним.

Крім того, за змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Однак, встановлено, що 30 вересня 2014 року позивач цінним листом за допомогою поштового звязку надіслала на адресу відповідача (01001, м. Київ, вул. Куренівська, 2-б) заяву про звільнення за власним бажанням з 01 жовтня 2014 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України у звязку із необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Проте, в матеріалах цієї справи міститься конверт разом із зазначеною вище заявою ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням, який було повернуто позивачу за закінченням терміну зберігання (т. с. 4 а. с. 99).

Тобто, встановлено, що відповідач ТОВ «Український папір» заяву ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням з 01 жовтня 2014 року не отримував.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Крім того, сторони в апеляційному суді при новому апеляційному розгляді цієї справи у судовому засіданні 13 лютого 2019 року факт неотримання ТОВ «Український папір» заяви ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням з 01 жовтня 2014 року визнали, а тому останній не підлягає доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України.

Відповідно до абз. 2 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 суд першої інстанції не вправі був у цій справі визнати правильним в порядку задоволення позову позивача звільнення, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що приписи ч. 3 ст. 235 КЗпП України не містять положень щодо права органу, який розглядає трудовий спір, встановлювати дату звільнення днем постановлення судового рішення.

ОСОБА_2 просила у цій справі визнати незаконним її звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а в уточнених позовних вимогах просила вважати її такою, що звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України. Про зміну дати звільнення позивач не вказувала, фактично погоджувалась, що не мала наміру працювати і не працювала у ТОВ «Український папір» з моменту винесення наказу про звільнення від 03 листопада 2014 року № 206-к. У той же час роботодавець не отримав заяви працівника про звільнення за власним бажанням, а отже не мав підстав для звільнення працівника за ст. 38 КЗпП України.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про скасування наказу роботодавця в частині звільнення позивача та визнання ОСОБА_2 звільненою за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з дня постановлення рішення суду першої інстанції на зовсім іншій підставі.

Крім того, в силу вимог ст. 235 КЗпП України не передбачає права суду при зміні формулювання причини звільнення взагалі визнавати незаконним та скасувати наказ роботодавця про звільнення, а лише визнавати формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Тому, позовні вимоги позивача у цій частині не ґрунтуються на законі та суд першої інстанції мав відмовити позивачеві в їх задоволенні у цій справі.

Крім того, при вищевикладених обставинах, встановлено, що ТОВ «Український папір», як роботодавцем, при вищезазначеному звільненні з вказаним формулювання причин звільнення позивача не було порушено права працівника ОСОБА_2

Належні, допустимі (письмові) докази відповідача ТОВ «Український папір», надані у матеріали цієї справи на підтвердження наявності винних дій позивача, як працівника, та втрати довіря відповідача до позивача (акт тощо), не могли спростовуватись у цій справі показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «Український папір» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними у цій справі від первісних позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ «Український папір» про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 03 листопада 2014р. № 206-к «про звільнення» в частині, що стосується звільнення ОСОБА_2; зміну дати звільнення та зміну формулювання причини звільнення: вважати ОСОБА_2 звільненою з посади старшого товарознавця Запорізького регіонального складу ТОВ «Український папір» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України з дня постановлення рішення суду.

В разі відмови судом у задоволенні первісних позовних вимог, похідні від них позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Крім того, встановлено, що відповідний запис про звільнення позивача здійснений відповідачем в трудовій книжці останньої своєчасно - 04.11.2014 року (копія трудової книжки із записом тс. 1 а.с. 80-82).

Відповідачем також з дотриманням вимог КЗпП України вирішувалось питання щодо видачі ОСОБА_2 копії наказу про звільнення (т.с. 1 а.с. 201, т.с. 2 а.с. 61-65) та трудової книжки (т.с. 1 а.с. 84 -85, 87, т.с. 2 а.с. 61-65, т.с. 4 а.с. 193), проведений розрахунок із працівником при звільненні (довідка № 27 від 18.04.2016 року т.с. 3 а.с. 131).

Оскільки, ТОВ «Український папір» знаходиться у м. Києві, а ОСОБА_2 зареєстрована та фактично проживає у м. Запоріжжі, повідомлення про можливість отримання трудової книжки в відділі кадрів товариства та копія наказу про звільнення № 206-к від 03.11.2014 року надсилалась відповідачем ОСОБА_2 поштою 03.11.2014 року спочатку за адресою реєстрації: м. Запоріжжя вул. Новоселів б. 13 (т.с. 2 а.с. 61-65), а потім 02.04.2015 року за фактичним місцем проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, яке було зазначено останньою в особистій заяві ОСОБА_2 від 25.02.2013 року при прийомі на роботу до відповідача (т.с. 1 а.с. 87) та в особистій анкеті кандидата на роботу ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 85), де ОСОБА_2 останні вже отримала, оскільки вони не повернулись на адресу відповідача.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

В подальшому відповідачем з дотриманням вимог чинного законодавства про трудову книжку була видана остання.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Тому, у даному випадку суд першої інстанції правильно розглядав вищезазначений позов позивача у цій справі по суті, вважаючи, що останньою було пропущено строк на його подачу, передбачений ст. 233 КЗпП України, з поважних причин.

Разом із тим, позивач у своєму позові у цій справі не просила стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за затримку видачі їй трудової книжки чи при проведенні розрахунку із нею відповідачем по всім належним їй сумам при звільненні, а лише середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених вимог (ст. 13 ч. 1 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ТОВ «Український папір».

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі, при новому апеляційному розгляді цієї справи відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ТОВ «Український папір» ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ТОВ «Український папір» слід задовольнити, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 січня 2017 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Український папір» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення в частині, визнання недійсним запису в трудовій книжці, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у цій справі слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги відповідача при вищевикладених обставинах, позивач ОСОБА_2 не має права на компенсацію за рахунок відповідача ТОВ «Український папір» у цій справі будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 13 січня 2017 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український папір» про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення в частині, визнання недійсним запису в трудовій книжці, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у цій справі відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 22.02.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_12ОСОБА_13