КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________
Справа № 367/8424/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3462/2019
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 30 листопада 2018 року (суддя Оладько С.І.) про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням,

встановила:

у листопаді 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання за ними права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі зазначали, що 20 вересня 2010 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 був укладений попередній договір № Е-175, предметом якого є обов'язок укладення у майбутньому договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Позивачі посилалася на те, що 22 вересня 2011р. було зареєстровано право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на будинок АДРЕСА_1, однак 28 вересня 2011р. на майно товариства був накладений арешт Головним слідчим управлінням МВС України, що позбавило можливості укласти договір купівлі-продажу квартири.

Позивачі стверджували, що 14 січня 2014р. між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 був укладений договір безоплатного користування спірною квартирою, на підставі якого вона разом із сім'єю має право користування та проживання у квартирі до факту оформлення права власності на неї. Однак, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 2 серпня 2017 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_7, а 9 листопада 2017 року відбулася реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_6.

Позивачі вважали, що право власності відповідача на спірну квартиру зареєстровано неправомірно, оспорюється у судовому порядку, однак, останній вчинює активні дії для виселення їх із спірної квартири, хоча їх право на користування квартирою підтверджено договором, укладеним з власником будинку.

Одночасно з позовною заявою представник позивачів ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу та уповноваженим від його імені особам вчиняти дії, направлені на виселення позивачів з квартири АДРЕСА_1 та чинити їм перешкоди у користуванні квартирою до набрання законної сили рішенням суду у даній справи.

Заява мотивована тим, що заборона вчиняти дії щодо виселення позивачів з квартири надасть їм можливість забезпечити право користування квартирою до набрання рішенням законної сили.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 30 листопада 2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу про задоволення заяви.

Представник позивача посилається на порушення судом норм процесуального права та не врахування тієї обставини, що відповідач вже вчиняв дії щодо виселення позивачів з квартири без рішення суду, тому забезпечення позову направлено на захист права користування квартирою, в якій проживають позивачі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано доказів, що невжиття забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

З наданих апеляційному суду копій матеріалів цивільної справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на підставі договору дарування від 21 червня 2018 року на праві власності ОСОБА_6. Право власності відповідача зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

14 січня 2014 року між ТОВ «Аверс-Сіті» та ОСОБА_2 укладений договір № 14/01-4 безоплатного користування, згідно якого останній надано право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 до оформлення права власності на приміщення від забудовника до користувача.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в

майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Частиною 10 статті 150 ЦПК України встановлено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

У п. 4 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, представник позивачів не обґрунтував, як саме невжиття заходу забезпечення даного позову, може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що заборона вчиняти дії щодо виселення позивачів із квартири надасть можливість забезпечити право користування спірною квартирою до моменту набрання рішення суду законної сили, не ґрунтуються на нормах процесуального права, які передбачаються підстави забезпечення позову.

Крім того, згідно діючого законодавства виселення із житлового приміщення у примусовому порядку можливе тільки на підставі рішення суду та виконавчого документу, який виданий на підставі рішення суду.

Разом з цим, суд не може заборонити особі звертатися до суду з відповідним позовом, зокрема про виселення позивачів зі спірної квартири.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що спосіб забезпечення позову, який просить застосувати представник позивачів, за своїм змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог, що прямо заборонено ч. 10 ст. 150 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника позивачів про забезпечення заявленого позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанціїухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права при постановленні ухвали про відмову у забезпеченні позову, тому підстав для скасування ухвали суду не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

залишити без задоволення, ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 30 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк