ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 641/3845/16-ц

провадження № 22-ц/818/377/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Бурлака І.В., Бровченко І.О,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

заявник: ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2018 року, ухвалену суддею Фанда О.А., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося до суду з вказаною заявою, в якій просить замінити стягувача ПАТ «Український Бізнес Банк» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №641/3845/16-ц про стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Український Бізнес Банк» заборгованості за кредитним договором №КАВБКФ/1001824.6 від 17 вересня 2012 року на його правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2018 року заяву ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено.

Замінено стягувача - Публічне акціонерне товариство «Український бізнес банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №641/3845/16-ц по справі за позовом ПАТ «Український Бізнес Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту №КАВБКФ/1001824.6 від 17 вересня 2012 року.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, 10 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у задоволенні заяви.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на безпідставність та необґрунтованість судового рішення та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначив, що судом було розглянуто дану заяву без його участі, як боржника, не повідомивши його належним чином. Зазначив, що судом не враховано, що договір відступлення права вимоги фактично сторонами не виконано, доказів його виконання матеріали справи не містять. В даному випадку договір відступлення права вимоги не є належним доказом здійснення правонаступництва по цій справі, його можливо було укласти лише з факторинговою компанію фінансовою установою, доказів віднесення до такої ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не надано. Тому вважає, що договори щодо відступлення прав вимоги є нікчемними, а даною ухвалою суд здійснив за вказаними нікчемними правочинами заміну кредитора та стягувача за виконавчим провадженням.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року у цивільній справі №641/3845/16-ц року позовні вимоги ПАТ «Український Бізнес Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту в розмірі 116935,77 грн. задоволені.

Рішення суду набрало законної сили.

30 серпня 2017 року Міжрайонним ВДВС по Основ»янському та Слобідському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області відкриті виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа №641/3845/16-ц, виданий Комінтернівським районним судом м. Харкова на виконання рішення від 09.12.2016 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Український Бізнес Банк» заборгованості за кредитним договором №КАВБКФ/1001824.6 від 17.09.2012 року.

16 березня 2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ПАТ «Український Бізнес Банк» був укладений Договір про відступлення прав вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Н.А. та зареєстрований за №124, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № КАВБКФ/1001824.6 від 17 вересня 2012 року , укладеного між ПАТ «УкрБізнесБанк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «Гарантія та Довіра».

З витягу з реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, вбачається, що до ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" перейшло й право вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 107-109).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За змістом статті 512 ЦК України, статті 378 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв'язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв'язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п'ятої статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», статті 378 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов'язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов'язки в зобов'язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 378 ЦПК України, статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», заміна кредитора у зобов'язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року № 6-122цс13.

Судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов'язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов'язанні, не має права звернутися до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Крім викладеного, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові і відбувається шляхом укладення договору між цими суб'єктами, на підставі якого до останнього переходить право вимагати від боржника вчинити певні дії. Об'єктом договору є майнові права, що належать кредиторові як стороні зобов'язання. Заміна кредитора може здійснюватись на різних стадіях існування зобов'язання, коли сторони ще його не виконали.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 . звернувся до суду із апеляційною скаргою 10 вересня 2018 року.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Коваленко І.П. від 19 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2018 року було залишено без руху у зв'язку із несплатою судового збору та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року постановлено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2018 року вважати залишеною без руху на підставі ухвали судді Апеляційного суду Харківської області Коваленко І.П. від 19 вересня 2018 року.

Копії ухвал суду від 19 вересня 2018 року та від 24 жовтня 2018 року неодноразово направлялися на адресу апелянта, однак поверталися на адресу Харківського апеляційного суду як не вручені.

Відповідно до статті 8 Конституції України та частини першої статті17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи строки розгляду апеляційних скарг на ухвали суду, клопотання апелянта про відстрочення сплати судового збору, колегія суддів вирішила відкрити апеляційне провадження у справі та відстрочити сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2018 року у розмірі 352,40 грн. до ухвалення судового рішення у справі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов'язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany).

Відповідно до пунктів 6, 7 частини 2 статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобовязані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Частиною 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права зобов'язує апелянта, самостійно цікавитися перебігом розгляду його скарги в суді апеляційної інстанції. Тривала відсутність такого інтересу з боку апелянта свідчить про його небажання добросовісно користуватися своїми процесуальними правами.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

ОСОБА_1 звертав увагу на те, що питання про заміну сторони у виконавчому провадженні вирішено за його відсутністю, між тим, в силу ч. 3 ст. 442 ЦПК України, неявка учасників справи не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Рухом його заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції - не цікавився.

Договір відступлення права вимоги укладений з дотриманням приписів ст.ст. 513 ЦК України, недійсним не визнаний.

На а. с. 125 знаходиться свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», видане 19 листопада 2013 року, у додатку до якого наведено перелік видів фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, в тому числі першим пунктом зазначено факторинг.

Отже доводи ОСОБА_1 про те, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не є фінансовою установою - спростовані матеріалами справи, підстав вважати договір відступлення право вимоги нікчемним - не встановлено.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства, які б призвели до неправильного вирішення справи, й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 352 грн. 40 коп. в дохід держави.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - І.В. Бурлака

І.О. Бровченко