Єдиний унікальний номер справи 375/1951/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рокитнянської селищної ради Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, свідоцтв про право власності на нерухоме майно та рішень про їх державну реєстрацію,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючі його тим, що земельна ділянка в розмірі 0,10 га. по вул. Лагерній в с.м.т . Рокитне Рокитнянського району Київської області з 2016 року належить їй на праві приватної власності. До цього ділянка перебувала в її користуванні більше десяти років. Протягом усього часу користування нею позивач мала заїзд з вул. Лагерної, який межував із земельною ділянкою відповідача по АДРЕСА_1 . Весною 2015 року відповідач встановив бетонну огорожу вздовж межі своєї земельної ділянки, чим перекрив позивачу заїзд до її земельної ділянки. Іншого можливого заїзду до земельної ділянки вона не має. Поступатися своєю земельною ділянкою для проїзду позивача відповідач не бажає, тому вона звернулася із даним питанням до селищної ради, яка спору не вирішила та порадила захищати порушені права в судовому порядку.

Рішенням суду від 10.08.2017 року позивачу було відмовлено у встановленні постійного земельного сервітуту щодо вільного проїзду до її земельної ділянки.

В подальшому позивач встановила, що рішенням Рокитнянської селищної ради від 05.06.2014 року затверджено невірно виготовлену землевпорядним органом документацію на земельні ділянки ОСОБА_2 , оскільки при цьому не враховано давно визначеного проїзду до земельної ділянки позивача, який є землею загального користування, тобто проїздом. Окрім того у проекті землеустрою відсутні погодження меж земельних ділянок, які підлягали приватизації, із суміжними землекористувачами, зокрема з позивачем. З цих підстав просила позов задовольнити.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 17 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати. В обґрунтування скарги вказала, що судом помилково встановлено, що наявна в матеріалах справи технічна документація із землеустрою складена відповідно до вимог закону. Крім того не було надано оцінку доказам, дослідженим в судовому засіданні, а саме щодо приватизації відповідачем земельної ділянки площею 0,0792 га за кадастровим номером, що відповідає дійсній земельній ділянці відповідача. Крім того судом не враховано, що рішенням Рокитнянської селищної ради від 28.05.2013 року відповідачу було надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою та відведено земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку в розмірі 0,15 га та ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,05 га по АДРЕСА_1 . Натомість рішення селищної ради від 05.06.2014 року вирішено затвердити матеріали проекту із землеустрою щодо відведення у власність однієї з земельних ділянок площею 0,0792 га. Крім того судом не враховано, що остаточний розмір земельної ділянки затверджується селищною радою тільки в разі відсутності спірних питань при встановленні та узгодження меж земельної ділянки, чого рішенням Рокитнянської селищної ради від 05.06.2014 року не було дотримано та акт погодження меж земельних ділянок із суміжними землекористувачами в документації проектів землеустрою відсутні. Також судом не враховані обставини, встановленні рішенням суду від 10.08.2017 року, а саме те, що права позивача до 2015 року не порушувались, оскільки їй було надано вільний проїзд до власної земельної ділянки саме через земельну ділянку відповідача. Таким чином право позивача на визначення заїзду до земельної ділянки було порушено відповідачем. З цих підстав вважає, що рішення суду не ґрунтується на вимогах закону є необґрунтованим і підлягає скасуванню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до встановленого положеннями ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи виключно в межах заявлених позивачем вимог.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, стверджувала про те, що Рокитнянська селищна рада Рокитнянського району Київської області при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 включила до неї й землі загального користування, а саме загальну дорогу, якою користувалася позивач для доступу до своєї ділянки.

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

В ході розгляду справи зазначені твердження позивача не знайшли свого підтвердження, до суду не було надано жодного доказу ні щодо передавання загальної дороги відповідачу, ні взагалі щодо факту існування такої дороги. Натомість до справи були надані докази щодо того, що такої спірної дороги не існувало. Більш того, твердження позивача спростовуються не тільки матеріалами справи, але й нею самою, оскільки вона зазначала, що до виникнення конфлікту між сторонами здійснювала проїзд до своєї земельної ділянки не дорогою загального користування, а використовувала земельну ділянку відповідача ОСОБА_2 Були встановлені такі обставини і при розгляді справи №375/422/17 за позовом ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту. Як передбачено ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на викладене, посилання позивача на існування дороги загального користування, яка була згодом включена до складу земель ОСОБА_2 , не підтвердились в ході розгляду справи та прямо спростовуються як матеріалами даної справи, так і обставинами, встановленими судом в рамках іншої справи. Оскільки саме на зазначених посиланнях позивач ґрунтував свої позовні вимоги, вони до задоволення не підлягають. За таких умов суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність наявності підстав для задоволення позову. Вимоги позивача були ретельним чином досліджені судом першої інстанції, за результатом чого їм була надана відповідна правова оцінка, яку колегія суддів апеляційного суду вважає вірною та обґрунтованою. Не спростовують відповідності такої позиції вимогам закону та обставинам справи й доводи апеляційної скарги.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що не можуть бути задоволені позовні вимоги й на підставі твердження позивача про те, що вона не підписувала акт погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 при підготовці землевпорядної документації для приватизації його ділянок. Дійсно, до суду не було надано підписаного позивачем акту погодження меж земельної ділянки при виготовленні проекту землеустрою відповідача ОСОБА_2 . В той же час не усі формальні випадки недотримання встановленої процедури можуть мати наслідком визнання усього процесу приватизації землі недійсним, що призвело б до позбавлення ОСОБА_2 права власності на належну йому на даний час земельну ділянку. Враховуючи встановлене ст. 4 ЦПК України правило щодо того, що судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси особи, право вимагати визнання недійсним набуття відповідачем земельної ділянки у позивача виникало б лише за умови доведення, що при цьому були порушені й права самого позивача, наприклад з приводу приватизації ОСОБА_2 землі, що перебувала в користуванні позивача, або ж набуття ним прав на землю загального користування, право на використання якої мала б і позивач. В той же час в даному випадку наявності таких обставин доведено не було, відтак права позивача з цього приводу порушені не були, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для їх судового захисту.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог законодавства.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 17 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько