Справа № 567/374/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Самолюк А.В.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 22.04.2017 року, ОСОБА_3 продав, а вона придбала квартиру АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 зобов`язувався звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, і передати їй квартиру, а також зобов`язувався знятися з реєстраційного обліку до 01 червня 2017 року.

Водночас, вказує, що відповідач до цього часу взятого на себе обов`язку в частині зняття з реєстраційного обліку не виконав.

Окрім того, зазначаючи, що договір найму належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 , з відповідачем не укладала, а ОСОБА_3 з травня 2017 року не проживає в належному їй житлі, пропозицію добровільно знятися з реєстрації останній ігнорує, з метою відновлення своїх прав як власника, просить позов задоволити та визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування належним їй на праві власності житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду від 01.04.2019 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено сторнам строки для подання письмових заяв по суті справи.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснили, що 22.04.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а позивач придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Одночасно зазначають, що відповідно до вказаного договору, ОСОБА_3 зобов`язався звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, і передати їй квартиру, а також зобов`язувався знятися з реєстраційного обліку до 01 червня 2017 року, однак відоповідач до цього часу взятого на себе обов`язку в частині зняття з реєстраційного обліку не виконав.

При цьому, зазначають, що позивач договору найму належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 з відповідачем не укладала. Водночас, відповідач з травня 2017 року не проживає в належному ОСОБА_1 житлі, а пропозицію добровільно знятися з реєстрації ігнорує.

На підставі викладеного, з метою відновлення прав позивача як власника житла, просять позов задоволити та визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування належним ОСОБА_1 на праві власності житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Окрім того, позивач вказала, що ОСОБА_3 уже близько десяти років проживає за межами України, а саме, на території Російської Федерації та за місцем реєстрації в с.Грем`яче не проживає та з травня 2017 року там не з`являється.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного прова

Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що близько 30 років проживає в квартирі АДРЕСА_2 та знайома зі сторонами у справі.

Вказала, що ОСОБА_3 уже близько 10 років не проживає в квартирі АДРЕСА_1 за вказаною адресою. При цьому, їй відомо, що відповідача із даного житла, а саме, квартири АДРЕСА_1 ніхто не виганяв.

Окрім того, вказала, що ОСОБА_3 не приїжджав в с.Грем`яче навіть коли помер його батько.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що проживає в с.Грем`яче та знаходиться у дружніх відносинах із позивачкою ОСОБА_1 та часто буває за місцем проживання останньої. Вказала, що відповідач є рідним братом ОСОБА_1 та уже тривалий час в квартирі АДРЕСА_1 , де на даний час мешкає позивачка, він не перебував, його речей у вказаному житлі не має.

Окрім того, вказала, що з 2016 року не бачила ОСОБА_3 ні у вказаній квартирі, ні в с.Грем`яче Острозького району взагалі.

Підтвердила покази свідка ОСОБА_4 в частині того, що відповідача з житла ніхто не виганяв та ніхто не забороняв йому там проживати чи перебувати.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню.

До зазначеного висновку суд дійшов на підставі аналізу показів свідків та письмових доказів.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Тишкун Ж.Я. та зареєстрованого в реєстрі за №282, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2017 року, ОСОБА_3 зобов`язався звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, і передати квартиру покупцю ОСОБА_1 , а також зобов`язувався знятися з реєстраційного обліку до 01 червня 2017 року.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №85599160 від 22.04.2017 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2017 року.

Вказані обставини підтверджуються технічним паспортом, виготовленим КП "Рівненське ОБТІ Рівненської обласної ради" 28.04.2017 року (інвентаризаційна справа №230, реєстровий номер 1-225-222).

З довідки Грем`яцької сільської ради Острозького району №291 від 15.03.2019 року, актів обстеження матеріально-побутових умов проживання №172 від 28.02.2019 року, №238 від 15.03.2019 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (голова двору), ОСОБА_6 (чоловік), ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_3 (брат), однак ОСОБА_3 не проживає у даному житловому будинку (зі слів сусідів, з травня 2017 року), речей останнього в житлі не виявлено.

Окрім того, відповідно до довідки Грем`яцької сільської ради №292 від 15.03.2019 року, договір найму житла між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та відомості про його реєстрацію у виконавчому комітеті сільської ради відсутні.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є зареєстрованими за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1

Право власності у позивача на вказану житлову квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2017 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_3 , який був власником вказаного житла та позивачем ОСОБА_1 .

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем, яка є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Грем`яцької сільської ради Острозького району Рівненської області не реєструвався.

Окрім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не перебував та не проживає у даній квартирі вже більше одного року та не знявся з реєстрації у ній до 01 червня 2017 року, згідно умов договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому, положення ст.391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, зокрема, щодо оформлення житлової субсидії та реалізації її майнових прав як власника будинку.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача.

Разом з тим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Окрім того, п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Водночас, ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Так, в судовому засіданні з пояснень позивача та його представника, свідків та досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає в належній позивачу квартирі з травня 2017 року, тобто понад один рік, договору на користування житлом з власником будинку відповідач не укладав, підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування спірним житлом не встановлено, особисті речі відповідача в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за квартиру відповідач не приймає, що свідчить про втрату ним інтересу до спірної квартири як до свого постійного місця проживання, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

На підставі ст.ст.346, 383, 391 ЦК України, керуючись ст.10, 12, 258-259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) таким, що втратив право на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.09.2019 року.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.