Справа № 305/1330/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Джуги С.Д.

суддів - Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Рахівського районного суду від 07 травня 2018 року, ухваленого суддею Бліщ О.Б., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 березня 2006 року серії НАК №594870, він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 Наведене також підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З відповідачкою вони проживали в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09.06.2015 розірвано. У належному позивачеві на праві власності житловому будинку, без належних правових підстав проживає відповідачка - ОСОБА_1 На даний час вона не являється членом його сім'ї, договору найму він з нею не укладав. На його прохання звільнити житловий будинок та знятись з реєстрації місця проживання відповідачка не реагує. У зв'язку з чим, він не має можливості вселитися в належний йому будинок, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном, оскільки там, без його згоди зареєстрована відповідачка. З часу розірвання шлюбу, відносини сторін почали стрімко погіршуватись, так-як відповідачка своєю поведінкою систематично порушує загальноприйняті правила співжиття, створює обстановку, за якої спільне проживання з нею стає неможливим. Вона не проявляє ніякої поваги до нього, дозволяє собі нецензурні висловлювання на його адресу, поводиться з ним вкрай зневажливо, ображає та принижує його. Вважає, що подальше проживання відповідачки в його житловому будинку порушуватиме його право, як власника, на вільне та безперешкодне користування належним йому майном. За наведених обставин, позивач, з посиланням на ст. ст. 319,321,391 ЦК України та ч.2 ст. 116 ЖК України, просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності, шляхом виселення ОСОБА_1 з житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що вона з ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі від 02 травня 1991 року. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 червня 2015 року шлюб між ними розірвано. В період шлюбу до моменту фактичного припинення між ними шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства в 2015 році, за спільні кошти ними було покращено та проведено капітальний ремонт будинку №6, по вул. Волошина в смт. Великий Бичків, Рахівського району, Закарпатської області. У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом власником вищевказаного житлового будинку являється ОСОБА_3 Однак, за роки спільного проживання у шлюбі за спільні кошти ними було перебудовано житловий будинок та добудовано надвірну споруду «літню кухню», які на момент розірвання шлюбу були спільною сумісною власністю подружжя, тобто її ОСОБА_1 та її колишнього чоловіка ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу вона проживає в літній кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Просила суд винести рішення, яким здійснити поділ спільного майна подружжя. Виділити їй у власність Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 Виділити у власність ОСОБА_3 іншу 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1

Ухвалою Рахівського районного суду від 16 лютого 2017 року зустрічний та первісний позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Рахівського районного суду від 07 травня 2018 року первісний позов задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, права власності, шляхом виселення ОСОБА_1, з житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551, 20 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення скасувати, в решті рішення залишити без змін. Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного: первинний позов заявлено безпідставно, оскільки 02.03.2016 року розглядався позов ОСОБА_3 до неї про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в результаті якого прийнято рішення про відмову у позові; відповідач за первинним позовом іншого житла немає; як на підставу позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що на даний час відповідачка за первинним позовом не являється членом його сім'ї, оскільки шлюб між ними розірвано, однак згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх прав користування займаним приміщенням.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржено.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише щодо задоволених позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості.

З таким висновками не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Матеріалами справи встановлено, що з 02.05.1991 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними було зареєстровано у виконкомі Верхньоводянської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області за актовим записом № 16.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно №45135131 від 06.10.2015 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №35323106 від 23.03.2015 ОСОБА_3 являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 а також земельної ділянки площею 0,15 га., виділеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Право власності на вказаний будинок ОСОБА_3 набув в порядку спадкування, згідно свідоцтва про право на спадщину 1-1076 від 23.12.2014, виданого державним нотаріусом Рахівської ДНК.

Так, на обґрунтування первісного позову позивач ОСОБА_3 вказує на те, що у житловому будинку АДРЕСА_1 який йому належить на праві власності без належних правових підстав зареєстрована та проживає ОСОБА_1, яка не є членом його сім'ї, договір найму з нею також не укладав.

З даного приводу слід зазначити наступне.

Ч.1ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Ч.1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ч.1ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно рішення Рахівського районного суду від 02 березня 2016 року справа № 305/2311/15-ц у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області в особі Рахівського районного відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Як вбачається з даного рішення, відповідач ОСОБА_1 згідно даних будинкової книги, зареєстрована в житловому будинку АДРЕСА_1 з 08 лютого 2006 року, тобто, під час перебування у шлюбі з позивачем, що підтверджує факт згоди ОСОБА_3 на реєстрацію відповідача у його житловому будинку.

З огляду на це, безпідставними є твердження позивача про те, що відповідач без належних правових підстав зареєстрована та проживає у спірному будинку.

Як роз'яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Матеріалами справи встановлено, що на момент реєстрації та вселення у житловий будинок АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_1 була дружиною позивача ОСОБА_3 та вселилась у будинок за його згодою.

Докази того, що відповідачем за зустрічним позовом вчиняються перешкоди у користуванні власником своєю власністю в матеріалах справи відсутні.

При цьому, долучені до позовної заяви звернення позивача до органів внутрішніх справ та прокуратури, свідчать про внутрішні взаємовідносини сторін, як колишнього подружжя щодо не вирішених майнових відносин між собою та не підтверджують факту, що відповідач здійснює позивачу перешкоди у користуванні його власністю.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Підстави для виселення відповідача, з якою позивач проживав у зареєстрованому шлюбі та яка з 2006 року за згодою власника будинку зареєстрована у спірному будинку та користувалась ним, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.

Однак, задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача ОСОБА_1

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову, відповідно до приписів ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по даній справі нового рішення про відмову уданому позові з вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Рахівського районного суду від 07 травня 2018 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у первісному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового будинку - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий :

Судді: