ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 645/3196/17-ц

провадження № 22ц/818/20/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Орган опіки і піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року в складі судді Шарка О.П.,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, Орган опіки і піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що вона є матір'ю неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої у свідоцтві про народження та свідоцтві про встановлення батьківства записаний ОСОБА_4

Вказала, що шлюб між нею та ОСОБА_4 не укладався. Коли дитині виповнилось 5 місяців, спільне проживання припинилось внаслідок того, що відповідач зловживав алкогольними напоями, та з 2003 року вона мешкає у квартирі, яку купив її батько.

Зазначила, що 27 червня 2015 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5, з яким з 2006 року мешкала однією родиною.

Вказала, що їх з відповідачем дочка навчається у Харківській гімназії №6 «Маріїнська гімназія», має постійні успіхи у школі, повагу серед вихователів та учнів, додатково відвідує заняття з танців, іноземних мов, займається волейболом. Всі витрати по навчанню та фізичному розвитку дитини несе вона та її чоловік ОСОБА_5

Зазначила, що відповідачу з 2005 року відомо місце проживання дитини, проте він з нею не спілкується, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не знає навіть як дитина виглядає зовні, не приймає участі у підготовки дочки до самостійного життя, не вітає зі святами, матеріальної допомоги не надає, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не сприяє доступу дитини до культурних та інших цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, ніколи не цікавився навчанням дочки.

Вказала, що вона не чинить відповідачу будь - яких перепон у спілкуванні з дитиною.

Зазначила, що дитина протягом тривалого часу не бачила свого батька, знає про його існування, однак, не проявляє інтересу до нього, вважає батьком ОСОБА_5, який приймає постійну участь у її вихованні, приділяє достатню увагу вихованню дитини.

Вказала, що байдужість з боку батька негативно впливає на самоусвідомлення дитини, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, сприйняття батька як рідної людини, яка несе за неї відповідальність та повинна бути підтримкою та опорою у житті.

Зазначила, що на теперішній час відповідач свідомо продовжує ухилятись від виховання дитини, нехтувати своїми батьківськими обов'язками, посилаючись на нібито існуючу домовленість з нею про невтручання у родину «ОСОБА_1», що не звільняє його від батьківського піклування щодо своєї дитини.

Просила позбавити ОСОБА_4 батьківських прав щодо його неповнолітньої дочки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, внаслідок свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками протягом тривалого часу, вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено; позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що позивач вже втретє звертається до нього з позовом про позбавлення батьківських прав; що судом не досліджено мотиви позивача щодо позбавлення його батьківських прав і відповідність такого рішення інтересам дитини; що він не звертався за допомогою до державних органів в здійсненні батьківських прав, керуючись виключно інтересами дитини; що позивач свідомо розірвала родинні стосунки з його сім'єю; що в подальшому між ним та дочкою будуть відновлені родинні стосунки; що він не проявляв байдужості до дитини, надавав згоду на її виїзд за кордон; що позивач не зверталась до нього з вимогами про стягнення аліментів, надання матеріальної допомоги, не зверталась до органів опіки та піклування; що він завжди відповідав на її прохання щодо задоволення потреб дитини; що посилання позивача на зловживання ним алкогольними напоями є безпідставними, не підтверджені жодними доказами.

01 лютого 2019 року від ОСОБА_1 до суду апеляійної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилалася на те, що між дитиною та біологічним батьком фактично утрачено емоційний зв'язок. Його «участь» у вихованні дитини зводиться до відвідування судових засідань, заперечень щодо позовних вимог та подання апеляційної скарги. Вперше дитина побачила свого біологічного батька в судовому засіданні в суді першої інстанції в жовтні 2018 року. Така зустріч для дитини мала стресовий характер, оскільки відповідача вона своїм батьком не вважає та уникає всіляких згадувань про нього. Після ухвалення судових рішень у 2015 році ОСОБА_4 своє ставлення до дитини не змінив, продовжуючи ухилятися від виконання батьківських обов'язків. В судовому засіданні в суді першої інстанції він заявив, що йому подобається, що його дитиною опікується інша особа без будь - яких обов'язків з його боку. Зазначила, що перешкод у спілкуванні з дитиною вона не чинить. Відповідач ніколи не надавав матеріальної допомоги дитині, не піклувався про неї. Допитана в судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_2 пояснила, що вона не заперечує проти позбавлення батьківських прав її біологічного батька, якого вона не знає.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідач ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов'язками і не бажає виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 27 червня 2015 року ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку №799 від 07 квітня 2017 року, неповнолітня ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає за адресою: АДРЕСА_1, разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_5

З довідки №187 від 06 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 навчається в 8-Б класі Харківської гімназії №6 «Маріїнської гімназії».

Із характеристик ОСОБА_2, учениці Харківської гімназії № 6 «Маріїнська гімназія» вбачається, що ОСОБА_2 навчається в Харківській гімназії з 01 вересня 2016 року. Мати приділяє велику увагу навчанню, вихованню та всебічному розвитку дочки, активно цікавиться шкільним життям, допомагає у проведенні позакласних заходів, регулярно відвідує класні батьківські збори. Вітчим дитини, ОСОБА_5, неодноразово був присутній на батьківських зборах; регулярно цікавиться успіхами дівчинки в навчанні. За час навчання батько дитини до класного керівника та вчителів гімназії з питань навчання та виховання дочки не звертався, на батьківські збори не приходив.

Згідно повідомлення КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №13» від 18 квітня 2017 року №366, де неповнолітня ОСОБА_2 перебуває на обліку, на прийомах лікаря - педіатра дитина знаходиться у супроводі матері і вітчима.

Як вбачається з довідок, наданих адміністрацією Комунального закладу «Комплексна дитячо - юнацька спортивна школа №12» №46 від 19 квітня 2017 року та №113 від 29 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 є вихованкою групи базової підготовки відділення волейболу з 01 жовтня 2014 року. В особистих даних щодо батьків вихованки ОСОБА_2 значаться: мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_5 Вони фактично привозять та забирають дитину з тренувальних занять, забезпечують матеріальні потреби дитини. ОСОБА_4 жодного разу не з'являвся до «КДЮСШ №12» і не цікавився успіхами дівчинки.

Центром розвитку і корекції мовлення «Lalio» складено висновок за результатами обстеження психоемоційного стану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з якого вбачається, що ОСОБА_2 на сьогоднішній день проживає в сприятливих умовах. Впливовими дорослими для дитини є мати та батько ОСОБА_6, який сприймається дитиною як обов'язкова за своєю наявністю фігура, яка проявляє за нею турботу. Сприятлива атмосфера в сім'ї сформувала у дитини тісний зв'язок, як з матір'ю, так і з прийомним батьком. Очевидним є той факт, що дівчинка впевнена у зовнішньому світі і дорослих, які її оточують. Дівчинка не бажає нічого змінювати. Боїться, що гармонія, яка панує в їх сім'ї, може бути порушена появою її біологічного батька. Результати діагностики психологічного стану дитини свідчать про комфортний психоемоційний стан дитини. Розлука з біологічним батьком ніяк не відобразилась на долі дівчинки, завдяки тому, що ОСОБА_5 повністю взяв на себе відповідальність за життя, здоров'я та розвиток дитини.

Згідно повідомлення Московського ВП ГУНП в Харківській області від 28 квітня 2017 року, за період з 2012 року заяв від ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, щодо перешкод його спілкування з дочкою ОСОБА_2 не надходило.

Управлінням служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_2 від 21 листопада 2017 року №682, згідно якого ОСОБА_4 доцільно позбавити батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_2

ОСОБА_4 на засіданні Комісії пояснив, що категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, самоусунення від виховання дочки та відсутність будь-якого контакту з дитиною пояснив небажанням втручатись в чужу сім?ю та вчиненням матір'ю йому та його рідним перешкод у спілкуванні з дочкою.

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції в присутності психолога Харківської гімназії №6 «Маріїнська гімназія» ОСОБА_7. неповнолітня ОСОБА_2 пояснила суду, що все своє свідоме життя вона мешкає разом з матір'ю та вітчимом ОСОБА_5 Рідного батька у судовому засіданні побачила вперше, в дитинстві вона хворіла і за нею доглядала мати та вітчим. Жодних відносин між нею та відповідачем, як з батьком, у неї немає.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_5 пояснив суду, що він є вітчимом неповнолітньої ОСОБА_2 Більше 13 років проживають вони однією сім'єю, виховують дитину разом з позивачем, відповідач ніколи не цікавився своєю дочкою, не приймає участі у її вихованні. Окрім того, кінцевою метою даного позову до суду є подальше удочеріння ОСОБА_2

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що вона є хресною, тіткою неповнолітньої. Раніше вони спілкувались, однак, з 2010 року більше не спілкуються. Позивач не захотіла з ними спілкуватися та сказала, щоб більше не телефонували.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_9 пояснив суду, що він є тренером з волейболу неповнолітньої ОСОБА_2, яка займається в секції 4 роки. До секції на заняття її привів вітчим ОСОБА_5 На тренування приходили мати дівчинки, вітчим або дідусь, батька дитини він ніколи не бачив.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз'єднує сімейні зв'язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім'ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року).

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров'ю.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач неодноразово зверталася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача.

Так, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2015 року, яким відповідач був позбавлений батьківських прав, скасовано та відмовлено позивачу в задоволенні позову. Після ухвалення судових рішень у 2015 році відповідач ніякої участі у вихованні та утриманні дочки не приймав. Вперше він побачив дочку в жовтні 2018 року в судовому засіданні в суді першої інстанції. Фактично він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків.

В суді апеляційної інстанції відповідач пояснив, що він не приймає участі у вихованні та утриманні дочки та не намагається цього робити. Після ухвалення судових рішень у 2015 році і по теперішній час він з дочкою не спілкувався. Поза межами судового засідання, яке відбувалося в суді першої інстанції, він також з нею не спілкувався. Матеріальної допомоги не надає. Вважав, що позивач перешкоджає йому виконувати свої батьківські обов'язки, однак, жодного доказу щодо цього не надав.

В суді апеляційної інстанції позивач та її представник пояснили, що перешкод у здійсненні відповідачем батьківських обов'язків вона не чинить. Відповідач навіть не намагається брати участь у вихованні та утриманні дочки, якій у березні цього року виповниться 16 років, і яка також вважає за доцільне позбавити біологічного батька батьківських прав.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно частин 4-6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Із висновку Департаменту праці та соціальної політики Управління Служб у справах дітей від 21 листопада 2011 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав, з яким погодився суд першої інстанції та погоджується судова колегія, вбачається, що з 2006 року батьківські обов'язки щодо виховання та утримання виконує вітчим ОСОБА_5, який називає її дочкою, піклується про неї як про рідну дочку, приділяє увагу її розвитку та має бажання усиновити офіційно за процедурою внутрішньосімейного усиновлення. Відповідач з приводу встановлення йому участі у вихованні дочки та щодо усунення перешкод у спілкуванні з дочкою з боку матері до Управління не звертався, доказів виконання ним батьківських обов'язків не надав. Неповнолітня дочка в своїх поясненнях не заперечує проти позбавлення біологічного батька батьківських прав, оскільки вона його ніколи не бачила, він не приходив до неї в школу, не цікавився її життям. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача було додатково розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Управління вважало за доцільне позбавити відповідача батьківських прав.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

В суді апеляційної інстанції відповідач не міг пояснити, чому він ухиляється від виконання батьківських обов'язків і чому він обрав таку поведінку щодо дочки.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», § 54, § 58).

Жодного доказу того, що відповідач виконує свої батьківські обов'язки щодо дочки матеріали справи не містять, і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що така поведінка батька дитини, а саме, не надання матеріальної допомоги, не спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявлення інтересу до її внутрішнього світу; відсутність будь - якої участі у вихованні та утриманні дитини протягом тривалого часу є винною та свідчить про свідоме нехтування своїми обов'язками, тому є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, яке відбувається саме в інтересах дитини.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 14 лютого 2019 року.