КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 759/3627/18-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/3609/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Мазурик О.Ф.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_2

відповідач Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану через представника ОСОБА_4, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Сенька М.Ф., в справі за позовом ОСОБА_2 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа без самостійних вимог: первинна профспілкова організація Луганська філія Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання наказу про звільнення незаконним, визнання формулювання причини звільнення неправильними, зміну дати та формулювання причини звільнення, зобов'язання виплатити вихідну допомогу, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з несвоєчасною видачею трудової книжки,

в с т а н о в и в :

у березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, в якому просив визнати незаконним наказ директора Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 02.02.2017 №6-К про звільнення та змінити формулювання причини звільнення із звільнення за прогул на звільнення за власним бажанням на підставі приписів ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 05.04.1993 працював в Луганській філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на посаді інженера засобів радіо та телебачення І-ї категорії РТС Луганськ та був звільнений з порушенням норм трудового законодавства. 13.12.2016 рішенням Апеляційного суду м. Києва його було поновлено на роботі та наступний день на підставі наказу т.в.о. директора Луганської філії концерну РРТ ОСОБА_5 №38-к його було поновлено на роботі. 15.12.2016 йому було вручено направлення на обов'язковий попередній медичний огляд працівників та в цей же день він подав заяву з вимогою виплатити йому суму середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі, встановленому судовим рішенням. 16.12.2016 він повідомив керівника відповідача про те, що оскільки відповідач порушив трудове законодавство не виплативши кошти за рішенням суду у день подачі заяви про їх виплату, просив звільнити з роботи з 16.12.2016 за власним бажанням на підставі приписів ч. 3 ст. 38 КЗпП.

З 17.12.2016 по 28.12.2016 він проходив медичний огляд та відповідно до висновку медичної комісії придатний до роботи за професією, у період з 03.01.2017 по 11.01.2017 знаходився на лікарняному, а 16.02.2018 поштою отримав наказ № 6-К від 02.02.2017 про звільнення з роботи за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2018 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.12.2016 його було поновленого на роботі, та 15.12.2016 йому було вручено направлення на обов'язковий попередній медичний огляд працівників від 14.12.2016. На виконання вказівки керівника філії він проходив медичний огляд з 17.12.2016 по 28.12.2016 за своїм місцем тимчасової реєстрації в м. Києві, як переселенець і жодним чином в цей період не мав прогулу, а також у період з 21.10.2016 по 19.12.2016 підвищував кваліфікацію в Навчально-науковому інституті післядипломного навчання НАУ за програмою «створення та підтримка WEB-сайтів». Відповідно до висновку медичної комісії № 822 від 28.12.2016 приданий до роботи за професією. Крім цього зазначив, що 16.12.2016 він повідомив керівника відповідача про те, що оскільки йому не виплачені кошти на підставі рішення суду, то він через канцелярію подав заяву в якій просив звільнити з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП. Також вказував, що протягом 2016-2018 років він неодноразово звертався до відповідача з проханням, а після з вимогами про направлення поштою йому трудової книжки та лише 05.02.2018 було направлено поштою трудову книжку та наказ про звільнення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Позивач був направлений на обов'язковий попередній медичний огляд, за рахунок Луганської філії Концерну РРТ, до медичного закладу, з яким укладено договір про надання медичних послуг з проведення обов'язкових медичних профілактичних оглядів за адресою в м. Лисичанськ. Період проходження не більше 3 днів, а тому підстав у позивача їхати до м. Києва, з метою проходження медогляду та не повідомивши керівництво не було. Кошти на виконання рішення суду, а саме середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральна шкода перераховані позивачу відповідно до платіжного доручення № 842 від 16.12.2016, рішення суду виконано в повному обсязі. На заяву позивача про звільнення його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП останньому була надана відповідь від 16.12.2016 № 531 про те, що Луганська філія Концерну РРТ визнала заяву необгрунтованою, оскільки рішення суду виконане і порушень трудового законодавства не встановлено. Також було повідомлено, що Луганська філія Концерну РРТ не заперечує щодо припинення трудового договору згідно п. 1. ч. 1. ст. 36 КЗпП за угодою сторін. Це рішення позивач не оспорював, проте на роботу не виходив без поважних причин, чим вчинив прогули. Також вважає незаконними вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із несвоєчасною видачею трудової книжки, оскільки у день звільнення 02.02.2017 на особистий рахунок позивача перераховано 6 252,71 грн компенсації за невикористані відпустки (47 календарних днів), а також направлено лист № 45 від 02.02.2017 про звільнення у зв'язку із прогулами та запрошено позивача для ознайомлення з наказом та отриманням трудової книжки.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 та представник третьої особи ОСОБА_7 підтримали відзив та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник позивача ОСОБА_4 подав заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника. При цьому подав письмові пояснення, в яких просив звернути увагу на те, що позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням направити йому поштою трудову книжку починаючи з 16.12.2016, проте відповідач направив трудову книжку лише 05.02.2018. Крім того, позивач проходив медичний огляд за направленням відповідача у період з 17 по 28 грудня 2016 року, а також підвищував кваліфікацію у ННІПДН НАУ.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом керівника Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення №106-к від 22.06.2015 ОСОБА_2 звільненоз посади інженера засобів радіо та телебачення 1 категорії РТС Луганськ, у зв'язку із скорочення чисельності та штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.12.2016 ОСОБА_2 поновлено на посаді інженера засобів радіо та телебачення 1-ї категорії Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення з 23.06.2015 та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 87 028,36 грн та 1000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Наказом по підприємству від 14.12.2016 № 38 позивача поновлено на роботі, а наказом № 91 від цього ж дня йому визначене робоче місце в апаратному залі РРС Дробишеве.

15.12.2016 ОСОБА_2 вручено повідомлення № 529, яким попереджено про те, що відповідно до наказу від 14.12.2016 № 641 «Про скорочення штату та чисельності працівників Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» посада інженера засобів радіо та телебачення 1 категорії з 16.03.2017 скорочується і ОСОБА_2 підлягає звільненню. Одночасно, позивачу було запропоновано роботу на підприємстві на вільних посадах, відповідно до його спеціальності.

16.12.2016 позивача направлено на обов'язковий попередній медичний огляд до медичного закладу за адресою: м. Лисичанськ, пр. Перемоги, 134.

16.12.2016 ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з недотриманнямроботодавцем вимог трудового законодавства, пославшись на те, що підприємством не виконано рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та незаконно застосована процедура звільнення у зв'язку зі скороченням штатів.

В задоволенні заяви позивачу було відмовлено, за безпідставністю, про що повідомлено листом від 16.12.2016 за № 531. Одночасно цим же листом позивачу роз`яснено право на припинення трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін.

Відповідно до платіжного доручення № 842 від 16.12.2016 та виписки банку від 16.12.2016 на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.12.2016 відповідач виплатив позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 87 028,36 грн та 1 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до актів про відсутність працівника на робочому місці та табелю обліку робочого часу за період 19.12.2016 по 02.02.2017 з 19.12.2016 ОСОБА_2 на робочому місці не з'являвся та про будь - які причини неявки на роботу не повідомив.

Наказом директора Луганської філії Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення № 6-к від 02.02.2017 ОСОБА_2 звільнено з роботи, у зв'язку з прогулами без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП. Звільнення позивача з роботи відбулось за погодженням профспілки, що оформлене протоколом від 31.01.2017. Позивач викликався на засідання профкому, проте на засідання не з`явився та про причини неявки не повідомив.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства, за об'єктивно підтверджених фактів прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Позивач подав заяву про звільнення його з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України вважаючи, що відповідач порушив вимоги трудового законодавства, оскільки не виконав негайно рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.12.2016 в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Проте, рішення суду не містить вказівки на негайне його виконання в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, та п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України в редакції, що була чинною на час поновлення позивача на роботі передалося негайне виконання рішень лише у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за місяць. Оскільки вищевказаним рішенням вирішено питання не про стягнення заробітної плати, а про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, та крім того, відповідач виконав рішення суду щодо виплати цих сум 16.12.2016 суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про правомірність відмови відповідача у задоволенні заяви позивача про його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У листі про відмову у звільнені позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відповідач повідомив, що у випадку, якщо позивач бажає розірвати трудовий договір, роботодавець не заперечує проти його звільнення за згодою сторін. Проте заяви про звільнення за власним бажанням чи за згодою сторін позивач не подав.

За вказаних обставин, коли позивач був поновлений на роботі за наказом від 14.12.2016 та йому визначене робоче місце в апаратному залі РРС Дробишеве він мав після проходження медичного огляду виходити на роботу з дотриманням трудового розпорядку. Проте, жодного дня позивач на робочому місці не з`явився, у зв`язку чим був звільнений за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше 3 годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Та обставина, що позивач не виходив на робоче місце підтверджується актами про відсутність працівника на робочому місці, табелем обліку робочого часу та не заперечується самим позивачем.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що позивач не з`являвся на робочому місці з поважних причин, якими є проходження медичного огляду у період з 17 по 28 грудня 2016 року, та навчання у Навчально - науковому інституті післядипломного навчання НАУ з 21 жовтня по 19 грудня 2016 року.

Так, відповідач 15.12.2016 вручив позивачу направлення на обов`язковий попередній медичний огляд. Такий медичний огляд здійснюється за рахунок Луганської філії Концерну РРТ медичним закладом, з яким укладено договір про надання медичних послуг з проведення обов'язкових медичних профілактичних оглядів за адресою в м. Лисичанськ, період проходження такого медогляду складає не більше трьох днів. Натомість позивач з власної ініціативи пройшов медичний огляд у м. Києві не повідомивши про це відповідача.

Будь - якого направлення на навчання відповідач позивачу не надав, таке навчання позивач проходив з власної ініціативи не повідомивши відповідача та без дозволу останнього.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність поважних причин невиходу позивача на роботу у період з 19.12.2016 по 02.02.2017.

Звільнення відбулося за правилами п. 4 ч. 1 ст. 40 та ст. 43 КЗпП України за згодою профспілкового комітету.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що розрахунок при звільнені з позивачем було проведено вчасно, а трудова книжка не була видана через відсутність позивача за місцем роботи, відсутність його заяви про направлення трудової книжки через поштове відділення та не повідомлення останнім про своє нове місце проживання.

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Згідно п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

У день звільнення, а саме 02.02.2017 відповідач направив позивачу листа, у якому повідомив про звільнення та просив з`явитися до Луганської філії Концерну РРТ для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки.

Після отримання відповідачем від позивача листа, у якому він вказав про направлення трудової книжки через поштове відділення та вказав адресу, на яку йому необхідно направити трудову книжку відповідач цю трудовому книжку направив позивачу.

Відтак за відсутності вини відповідача у затримці видачі трудової книжки суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач неодноразово направляв відповідачу вимоги про видачу трудової книжки починаючи з 16.12.2016 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач звільнений з роботи з 02.02.2017, відтак він не міг вимагати видачі йому трудової книжки до звільнення.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 27.02.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О.Ф. Мазурик