ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 202/5985/14-ц

провадження № 61-13832св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником ОСОБА_2 , на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2014 року, ухвалене у складі судді Зосименко С. Г., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року, постановлену колегією у складі суддів: Лисичної Н. М., Баранніка О. П., Колодяжної Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 12 квітня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено договір № SAMDN6460 про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної карти (далі - кредитний договір), згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 10 000 доларів США зі сплатою 13,20 процентів річних за користування кредитними коштами, кінцевий строк повернення якого відповідає строку дії карти.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір поруки № DNHL-P/1 (далі - договір поруки).

Вказувало, що ОСОБА_3 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 1 вересня 2014 року складає 31 940,55 доларів США, з яких: 9 512,99 доларів США заборгованості за кредитом, 22 427,56 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом.

За таких обставин, з урахуванням уточнених у вересні 2014 року позовних вимог, просило стягнути ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 31 940,55 доларів США та відшкодувати сплачений судовий збір.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2014 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором настав 12 квітня 2007 року, у зв`язку з чим позивач мав пред`явити позов до поручителя протягом строку, визначено частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Позивач, звернувшись із позовом у листопаді 2012 року, пропустив строк пред`явлення вимоги до поручителя, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року, апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2014 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав вважати припиненою поруку у зв`язку зі спливом строку пред`явлення вимог до поручителя, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Також апеляційний суд зазначив, що, укладаючи договір поруки, ОСОБА_1 поручився за належне виконання зобов`язань за кредитним договором, який передбачав сплату 13,20 процентів річних за його користування. Протягом дії договору процентна ставка збільшувалась до 18,80%, 19,20%, 20%, 40,80%, а матеріали справи не містять доказів повідомлення ОСОБА_1 про збільшення обсягу його відповідальності як поручителя, у зв`язку з чим порука є припиненою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2016 року представник АТ КБ «ПриватБанк» Стрельченко Я. М. подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просила скасувати рішення скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування касаційної скарги заявник вказувала на неправильне застосування судами попередніх інстанції положень частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки, на її думку, відповідно до пункту 11 договору поруки сторони погодили п`ятирічний строк для звернення до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Зазначила, що судами попередніх інстанцій не враховано стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2012 року. На думку заявника, суди мали врахувати, що винесенням вказаного рішення позовна давність перервалась, тому її необхідно рахувати з 24 жовтня 2012 року. За таких обставин вважала, що позивач пред`явив позов до поручителя в межах строку, передбаченого статтею 559 ЦК України.

Заперечення відповідача на касаційну скаргу

Відзиву на касаційну скаргу від ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходило.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 28 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції

Судами встановлено, що 12 квітня 2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 5 000 доларів США зі сплатою 13,20 процентів річних за його користування на строк, що відвідає строку дії картки.

Суди встановили, що строк дії картки становить один рік.

Також судами встановлено, що 13 квітня 2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду про надання платіжної картки довіреній особі клієнта - ОСОБА_4 18 квітня 2006 року до кредитного договору укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої збільшено кредитний ліміт за договором до 10 000 доларів США.

Суди встановили, що 18 квітня 2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився за належне виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень судами попередніх інстанцій).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України в цій же редакції Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень судами попередніх інстанцій, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України в цій же редакції Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Так, під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов`язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Встановивши, що кінцевим строком виконання зобов`язань за кредитним договором є 12 квітня 2007 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про припинення поруки станом на час звернення позивача з дійсним позовом, що є підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором з поручителя.

Касаційний суд погоджується із висновком суду про припинення поруки ОСОБА_1 , з огляду на те, що у договорі поруки не встановлено строк її дії, а лише зазначено, що порука діє до повного погашення заборгованості за кредитним договором, отже у такому разі застосуванню підлягає частина четверта статті 559 ЦК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав вважати припиненою поруку ОСОБА_1 з підстав визначення пунктом 11 договору поруки п`ятирічного строку звернення до суду з вимогою про захист свого права або інтересу відхиляються касаційним судом.

Так, пунктом 10 договору поруки визначено, що цей договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Пункт 11 договору поруки не встановлює конкретного строку його дії, а визначає позовну давність для звернення до суду за захистом свого права.

За таких обставин суди правильно вважали, що цим договором не встановлено конкретного строку дії поруки, тому з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень судами попередніх інстанцій, вона діє протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання. Враховуючи, що строк виконання забезпеченого порукою кредитного договору встановлений до 12 квітня 2007 року, шестимісячний строк пред`явлення відповідної вимоги станом на час подання цього позову сплив.

Доводи касаційної скарги про переривання позовної давності у зв`язку із ухваленням Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська рішення від 23 жовтня 2012 року, як на підставу для скасування судових рішень, відхиляються касаційним судом, оскільки судами попередніх інстанції відмовлено у задоволенні позову у зв`язку зі спливом шестимісячний строку пред`явлення вимоги до поручителя, а не за спливом позовної давності. Переривання строку пред`явлення вимоги до поручителя законодавством не передбачено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак