Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

місто Київ

справа № 591/3667/16-ц

провадження № 61-2338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Товариство з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія СТС»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 жовтня 2016 року у складі судді Кривцової Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Сибільової Л. О., Лузан Л. В., Семеній Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Телекомпанія СТС»

(далі - ТОВ «Телекомпанія СТС») про захист честі та гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, відшкодування моральної шкоди.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook розмістив інформацію відносно ОСОБА_1 такого змісту: «Нардеп ОСОБА_1. Це навіть не дно - це свинство, точніше, що ні на є справжнісінький злочин. Причому, злочин постмайданівського чиновника, який очолював на той момент головне територіальне управління ЮСТИЦІЇ Сумської області Умисне (!!!) Невиконання судового рішення (!!!) За попередньою змовою (!!!) посадових осіб. ОГЗ! З огляду на, той факт, що ОСОБА_3 навіть довелося судитися з виконавчою службою, на обличчя повний склад злочину. В утиль ОСОБА_14! На зону!» ОСОБА_1 зазначив, що під цією публікацією у коментарях ОСОБА_2 зазначив наступне: «Щоб адресат гарантовано прочитав коментар його треба лінкувати - ось так @ ОСОБА_1. Але в даному випадку, треба лінчувати ублюдка». Позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ «Телекомпанія «СТС» через свій сайт поширила зазначену інформацію під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_2». Позивач вважав, що інформація, розміщена ОСОБА_2 та поширена ТОВ «Телекомпанія СТС» має фактичний, а не оцінювальний характер, у якому стверджувально зазначається про те, що позивач вчинив злочин - умисне невиконання рішення суду. ОСОБА_1 посилався на те, що в недостовірній інформації, розміщеній ОСОБА_2 та поширеній ТОВ «Телекомпанія СТС», стверджувально зазначається про те, що позивач вчинив злочин - умисне невиконання рішення суду, тим самим ОСОБА_2 наголошує на тому, що ОСОБА_1 є злочинцем. Наведені дії порочать честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1, оскільки ця інформація викладена у формі звинувачення позивача у вчиненні ним кримінально караного діяння, без доведеності його вини вироком суду у встановленому законом порядку. Позивач вважав, що поширення ТОВ «Телекомпанія СТС» інформації є таким, що порочить честь, людську гідність і ділову репутацію позивача. Позивач не заперечував конституційне право відповідачів на збирання, використання, розповсюдження інформації та на свободу вираження своїх думок, поглядів і суджень відносно подій, що відбуваються в суспільстві, однак зазначає, що це право тісно пов'язано з їх обов'язком не допускати порушень прав інших громадян при використанні інформації. Унаслідок поширення неправдивої інформації позивач зазнав моральну шкоду, яку оцінює у 55 000, 00 грн. Позивач зазначав, що внаслідок дій відповідачів він зазнав приниження честі, гідності, престижу, ділової репутації, оскільки він є публічною особою - народним депутатом України, а поширена інформація дискредитує його в очах виборців (громадян). Крім того, він зазнав душевних та моральних страждань, а через велике хвилювання вимушений був вживати заспокійливі ліки такі, як «Персен» та «Седавіт». Також позивач зазначав, що інформація містить такі образи, як «ублюдок» та «свинство».

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_2 не визнав пред'явлений до нього позов, вважав його необґрунтованим з огляду на те, що поширена інформація є оціночним судженням.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, його оспорювані судження щодо позивача відповідно до діючих правових норм та роз'яснень, що містяться у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд зазначив, що оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і не можуть бути спростовані, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка висловлена, зокрема, в рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року та «Українська прес-група» проти України» від 29 березня 2005 року. У зв'язку з наведеним суд дійшов висновку про відсутність фактів, які б доводили, що вислови відповідача ОСОБА_2, які поширені відповідачем ТОВ «Телекомпанія СТС», мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність, ділову репутацію позивача, який є народним депутатом України, перед обранням народним депутатом обіймав посаду начальника Головного управління юстиції в Сумській області, а висловлені відповідачем ОСОБА_2 та розміщені на сторінці в соціальній мережі Facebook спірні відомості, перепост даних відомостей на веб-сайті, що має назву ІНФОРМАЦІЯ_4, стосувалися саме діяльності позивача як посадової особи безпосередньо перед обранням його народним депутатом України. Пославшись на частину 2 статті 30 Закону України «Про інформацію», згідно з якою, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку; якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Суд зазначив, що, вважаючи висловлювання, з приводу яких заявлено позов, такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, він не був позбавлений можливості скористатися наданим йому частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь та на власне тлумачення подій з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. При цьому суд послався на коментар позивача, розміщений на його сторінці в соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_3, в якому позивач висловив свою думку щодо поширених відносно нього суджень. Відмовляючи у задоволенні позову до ТОВ «Телекомпанія СТС», суд вважав обґрунтованими доводи представника цього відповідача про відсутність належних та допустимих доказів щодо власника веб-сайту, на якому була поширена інформація щодо позивача, яку він вважає недостовірною, врахувавши роз'яснення, які містяться у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з якими належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адресу українського сегмента мережі Інтернет. Суд виходив з того, що надані позивачем скріншоти сторінок веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_4 не містять достовірної інформації про власника веб-сайту, на якому була поширена інформація щодо позивача, а клопотань про витребування даних про власника веб-сайту позивач та його представник не заявляли. Відмовляючи у відшкодуванні моральної шкоди, суд виходив з того, що позивач є публічною особою - народним депутатом України, а в силу статті 31 Закону України «Про інформацію», суб'єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що не позбавляє посадових і службових осіб прав на захист честі, гідності та ділової репутації в суді.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 жовтня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд першої інстанції дійшов вірного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки інформація, яка була поширена щодо позивача, є оціночними судженнями з огляду на застосовані відповідачем мовно-стилістичні засоби, і в ній відповідач дав оцінку діяльності позивача як посадової публічної особи та державної влади в цілому, а відтак така інформація не підлягає спростуванню в судовому порядку, оскільки не містить фактичних даних, а є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою відповідача. З огляду на відсутність правових підстав для визнання недостовірною оспорюваної позивачем поширеної відповідачем інформації відсутні і підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні докази порушення прав позивача.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що позивач є народним депутатом України, відтак не є суб'єктом владних повноважень і на нього не поширюється положення частини другої статті 31 Закону України «Про інформацію». Також зазначив, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову до ТОВ «Телекомпанія СТС», не з'ясувавши власника сайту ІНФОРМАЦІЯ_4. Заявник переконаний, що твердження, поширені відповідачами, не є оціночними судженнями, оскільки їх можливо перевірити на предмет відповідності дійсності. Окрім цього зазначив, що суди дійшли необґрунтованого висновку про те, що застосована до позивача образа «ублюдок» є оціночним судженням, оскільки є очевидним, що таке висловлювання є образливим, принизливим та таким, що принижує честь та гідність.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 05 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_1 користувачем з ім'ям ОСОБА_6 розміщено відеозапис від ІНФОРМАЦІЯ_5 телефонних розмов заступника мера міста Суми ОСОБА_15 з абонентом, якого він називає «ОСОБА_1», а також з іншими особами, з посиланням на прізвище «ОСОБА_1», з приводу поновлення судом на роботі працівника Сумської міської ради ОСОБА_3 та необхідністю загальмувати виконання цього судового рішення.

Відеозапис супроводжувався коментарем зазначеного користувача «ІНФОРМАЦІЯ_6».

ІНФОРМАЦІЯ_1 о 21:35 год на своїй сторінці ОСОБА_2 в соціальній мережі Facebook прокоментував відеозапис і допис зазначеного автора ОСОБА_6 таким чином (мовою оригіналу):

«Нардеп ОСОБА_1. Это даже не дно - это скотство, точнее, что ни на есть самое настоящее преступление.

Причем, преступление постмайданного чиновника, возглавляющего на тот момент главное территориальное управление ЮСТИЦИИ Сумской области. Умышленное (!!!) неисполнение судебного решения (!!!) по предварительному сговору (!!!) должностных лиц. ОПГ!

Учитывая тот факт, что ОСОБА_3 даже пришлось судиться с исполнительной службой, налицо полный состав преступления.

В утиль ОСОБА_14! На зону!»

ІНФОРМАЦІЯ_1 о 21:45 год. ОСОБА_2 помістив там же коментар наступного змісту (мовою оригіналу):

«Чтобы адресат гарантировано прочитал коммент его надо «линковать» - вот так ОСОБА_1. Но в данном случае надо линчевать ублюдка.»

В мережі під зазначеним відеозаписом розміщені і коментарі інших користувачів з цього приводу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 о 23:18 год. на веб-сайті, що має назву ІНФОРМАЦІЯ_4, містить реквізити наступного змісту «СТС. Редакція сайту СТС. Головний редактор ОСОБА_8», була розміщена інформація (перепост зі сторінки ОСОБА_2) під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_2», а також розміщено відеозапис під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7», з посиланням на те, що на ці відеодокази дуже гостро відреагував екс-мер Сум ОСОБА_2.

Позивач ОСОБА_1 є народним депутатом України VІІІ скликання, дата набуття депутатських повноважень - 27 листопада 2014 року. На момент обрання народним депутатом та на час проведення відеозйомки, яку прокоментував ОСОБА_2 оспорюваним коментарем, позивач обіймав посаду начальника Головного управління юстиції в Сумській області.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 Цивільного кодексу України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Під час ухвалення оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій врахували положення абзацу 6 пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об'єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що самі факти, події, в тому числі розмова, були відображені на відеозаписі, який прокоментував ОСОБА_2, а тому саме їхня оцінка відповідачем як злочину не підлягає перевірці на достовірність і є судженням, оцінкою дій та слів позивача з боку відповідача, і не може вважатись поширюванням інформації, яка є недостовірною.

За таких обставин з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини Верховний Суд погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову, оскільки оціночні судження не підлягають спростуванню.

Доводи касаційної скарги щодо застосованих до позивача виразів «скотство», «ублюдок» повторюють доводи апеляційної скарги заявника, зазначеним доводам вже надана оцінка судом апеляційної інстанції та вони фактично зводяться до переоцінки доказів у справі.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

Д. Д. Луспеник

С. О. Погрібний