Головуючий у І інстанції Пінкевич Н.С.
Провадження №22-ц/824/9823/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Києво-Святошинського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про зобов`язання вчинити дії щодо виключення відомостей як батька з актового запису про народження дитини, визнання недійсним свідоцтва про народження,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області виключити відомості про те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_5 з актового запису про народження №0 Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 25 лютого 2010 року, та визнати недійсним свідоцтво про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 від 16 березня 1992 року.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 11 серпня 1990 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який був розірваний 24 січня 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

Через 11 місяців після розірвання шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 народила сина - ОСОБА_5 , у свідоцтві про народження якого батьком записаний позивач ОСОБА_2 у порядку ст.133 СК України або ст.52 КпШС.

Позивач ОСОБА_2 в позові посилався на те, що він не являється батьком дитини ОСОБА_3 і про те, що він записаний батьком, дізнався лише у травні 2015 року. Зазначив, що ОСОБА_3 подала заяву про реєстрацію народження дитини самостійно, а він заяви не подавав; шлюб між сторонами був розірваний ще за 11 місяців до народження дитини, а тому включення відомостей про нього, як батька дитини, ґрунтувались на неправдивих відомостях, повідомлених ОСОБА_3 . В дійсності реєстрація народження ОСОБА_5 повинна була відбуватись в порядку ст.126 СК України: як дитини, котра народилась від жінки і чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Відповідно до ст.53 КпШС реєстрація народження дитини мала відбуватись лише за спільною заявою батька та матері дитини, або на підставі ст.56 КпШС - за рішенням суду.

Про дану обставину позивачу стало відомо випадково у травні 2015 року від матері відповідачки - ОСОБА_7 . До цього часу ОСОБА_3 не повідомляла йому про існування сина, батьком якого він записаний, з будь-якими заявами про стягнення аліментів на утримання дитини до суду або інших компетентних органів ОСОБА_3 не зверталась, тому він не міг дізнатись про дану обставину раніше.

Оскільки позивач не є батьком дитини, запис про народження зроблений з порушенням закону, тому він має право оспорити своє батьківство в порядку ст.136 СК України.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Виключено відомості про те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_5 з актового запису про народження №0 Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 25 лютого 2010 року. Визнано недійсним свідоцтво про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 від 16 березня 1992 року. Зобов`язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області виключити відомості про те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_5 з актового запису про народження №0 Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 25 лютого 2010 року. Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2017 року заочне рішення суду скасовано та призначено справу до розгляду.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , виданим виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, в зв`язку із чим судом було залучено до участі у справі в якості правонаступника його спадкоємця ОСОБА_1 (том 1, а.с.198-199).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 змінили прізвище на ОСОБА_3 (том 1, а.с.135-152).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на рішення апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві, що надійшов від відповідача ОСОБА_5 , останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2019 року залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представники подану апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача в апеляційному суді заперечив проти апеляційної скарги позивача та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 11 серпня 1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області (том 1, а.с.6), після чого ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 .

Рішенням Києво-Святошинського районного народного суду Київської області від 24 грудня 1991 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний, при цьому з тексту рішення вбачається, що позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність; відповідачка до суду не з`явилась, будучи повідомленою про час розгляду справи.

24 січня 1992 року було видано свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (том 1, а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5 , про що видане свідоцтво про народження дитини № НОМЕР_5 виконавчим комітетом Вишневої міської ради, в якому батьками дитини зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (том 1, а.с.10).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №1 від 19 травня 2015 року вбачається, що 16 березня 1993 року була проведена реєстрація народження дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько дитини - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_3 ; підстава запису відомостей про батька - свідоцтво про укладення шлюбу. Реєстрація народження проведена за заявою ОСОБА_3 (том 1, а.с.7-8).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

01 січня 2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України, у зв`язку із чим, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися під час розгляду справ щодо батьківства, слід виходити з дати народження дитини. Тому, оскільки дитина, батьківство щодо якої оспорюється, народилась до 01 січня 2004 року, а дитина - ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом обґрунтовано до даних правовідносин застосовано норми Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року.

Згідно ч. 1 ст. 56 КпШС України в редакції на час виникнення спірних правовідносин, особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав, має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" судам слід мати на увазі, що відповідно до ст.56 КпШС в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Проте в будь-якому разі не можуть бути задоволені вимоги про оспорювання свого батьківства, пред`явлені особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що фактично вона не є батьком цієї дитини, а також чоловіком, який дав письмову згоду на запліднення своєї дружини за допомогою донора, та дружиною, яка записана матір`ю, оскільки вона дала письмову згоду своєму чоловіку на запліднення ним іншої жінки (донора) і народження останньою дитини.

Оскільки перебіг встановленого ст. 56 КпШС річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що померлий ОСОБА_2 визнавав ОСОБА_5 своїм сином від його народження, брав участь у його вихованні, спілкувався з ним, приїздив до нього у Німеччину за місцем проживання дитини та його матері ОСОБА_3 , що підтверджується наявними в справі доказами.

Зокрема, беззаперечним доказом факту визнання ОСОБА_2 ОСОБА_5 своїм сином є нотаріально засвідчена заява ОСОБА_2 до посольства Німеччини в Україні від 15 серпня 1997 року, бланк НОМЕР_6 , яка також завірена посадовою особою посольства Німеччини в Україні, про надання згоди колишній дружині ОСОБА_3 та неповнолітньому сину ОСОБА_5 на виїзд на постійне місце проживання за кордон (том 1, а.с.66). Дана заява також є свідченням того, що ОСОБА_2 принаймні з серпня 1997 року був обізнаний про те, що в свідоцтві про народження дитини ОСОБА_5 саме він записаний батьком. Доказом визнання батьківства є і власноруч написана ОСОБА_2 заява від 23.10.1998 року, адресована начальнику паспортного столу міста Вишневого, згідно з якою він не заперечує щодо виписки свого сина ОСОБА_5 , 1992 року народження, до Німеччини (том 1, а.с.67). Підпис ОСОБА_2 на вказаній заяві посвідчений паспортистом паспортного столу м. Вишневого - В.Колядою.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, встановлених цим Кодексом.

Оскільки відповідачами суду було надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження того факту, що ОСОБА_2 визнавав ОСОБА_5 своїм сином, і знав про те, що дані про нього, як батька, зазначені в актовому записі про народження дитини щонайменше з серпня 1997 року, зважаючи на те, що позивачем дані докази спростовані не були, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм належну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: