Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 128/1217/16-ц

провадження № 61-34183св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року у складі головуючого-судді Ганкіної І. А. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Міхасишина І. В., Стадника І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ ФК «Вектор Плюс») про визнання договору іпотеки недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 19 червня 2006 року між нею та ОСОБА_2 укладені договори дарування, згідно з якими вона подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 . Зазначені договори дарування рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2014 року визнано недійсними.

Позивач зазначає, що вона позбавлена можливості зареєструвати за собою право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, оскільки на них накладено обтяження на підставі іпотечного договору від 07 листопада 2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 .

На підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року право вимоги за іпотечним договором від 07 листопада 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Посилаючись на те, що договори дарування нерухомості рішенням суду визнані недійсними, тобто вони є недійсними з моменту їх укладення, а саме з 19 червня 2006 року, тому ОСОБА_2 не мала права 07 листопада 2007 року укладати іпотечний договір та передавати в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 , оскільки такі дії не відповідають волевиявленню позивача та порушують її права власності на нерухоме майно, позивач просила визнати недійсним іпотечний договір від 07 листопада 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не була стороною оспорюваного іпотечного договору та її право оскаржуваним договором не порушено. Крім того, на момент укладення іпотечного договору спірне майно належало ОСОБА_5 та були відсутні підстави які б свідчили про його недійсність.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. При цьому апеляційним судом зазначено про те, що на теперішній час право власності на іпотечне майно зареєстроване за ТОВ ФК «Вектор Плюс», а тому задоволення вимоги про визнання недійсним іпотечного договору, без витребування спірного майна власником від набувача відповідно до статті 388 ЦК України, не є належним способом захисту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У вересні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що при укладенні іпотечного договору порушено вимоги статті 5 Закону України «Про іпотеку», оскільки на момент укладення оспорюваного договору майно вибуло з волі законного власника внаслідок помилки у правочині, що підтверджено рішенням Вінницького районного суду Вінницької області. Помилковим є висновок судів про те, що позивач є неналежною стороною у спорі, оскільки відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою, заінтересованою особою, права на законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Також висновок суду про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, так як право власності на іпотечне майно зареєстроване за ТОВ ФК «Вектор Плюс» та відповідно існує спір щодо права власності на це майно, що регулюється положеннями глави 29 ЦК України, є безпідставним, оскільки спірна квартира після укладення іпотечного договору продовжує перебувати у володінні та користування позивача та ТОВ ФК «Вектор Плюс» не є її власником.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому відзиві ТОВ ФК «Вектор Плюс» просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення, які є законними і обґрунтованими, залишити без змін.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 128/1217/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ ФК «Вектор Плюс» про визнання договору іпотеки недійсним

передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Статтею 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступнне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 червня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 020020135, що розташовані в АДРЕСА_1 .

07 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, згідно з яким остання передала в іпотеку банку вищезазначені житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку.

Згідно договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ ФК «Вектор Плюс», право вимоги за оспорюваним іпотечним договором від 07 листопада 2007 року перейшло до ТОВ ФК «Вектор Плюс».

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, визнано недійсними договори дарування житлового від 19 червня 2006 року житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилалась на те, що іпотекодавець ОСОБА_2 не є законним власником переданого в іпотеку нерухомого майна, оскільки рішенням суду договори дарування спірного майна визнані недійсними.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (стаття 319 ЦК України).

Частиною другою статті 321 ЦК України визначено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій встановили та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 , на підставі договорів дарування від 19 червня 2006 року, набула у власність спірний житловий будинок та земельну ділянку, яку відповідно до іпотечного договору, укладеного 07 листопада 2007 року між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк», передала в іпотеку банку.

Згодом рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, вищезазначені договори дарування визнано недійсними.

У подальшому ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», на підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, передало ТОВ ФК «Вектор Плюс» право вимоги за оспорюваним іпотечним договором.

ТОВ ФК «Вектор Плюс» 14 березня 2016 року на підставі іпотечного договору від 07 листопада 2007 року оформило за собою право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також на земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Таким чином, спірна квартира вибула із володіння законного власника ОСОБА_1 поза її волею.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже суди попередніх інстанцій, належним чином встановивши обставини по справі та дослідивши всі належні, допустимі та достовірні докази, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно вибуло з власності ОСОБА_1 поза її волею, на підставі договорів дарування від 19 червня 2006 року, які згодом були скасовані рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2014 року, а тому позивач має право витребувати її від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, однак з такими вимогами вона не зверталась.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що спірне нерухоме майно після укладення іпотечного договору продовжує перебувати у володінні та користуванні позивача, а тому позивач може захистити своє порушене право лише шляхом визнання іпотечного договору недійсним, є безпідставними, оскільки на теперішній час право власності на іпотечне майно зареєстроване за ТОВ ФК «Вектор Плюс», а в такому випадку порушене право власності позивача може бути реалізовано шляхом пред`явлення позову про повернення майна власнику у порядку статей 387, 388 ЦК України.

Інші доводи наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов