ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5228/19 Справа № 201/5568/18 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова О.М.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами

Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк",

на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с. 4-6), в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 06.12.2007 року у розмірі 31 612 грн. 67 коп. та судові витрати у розмірі 1 762 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 06 грудня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов`язання за даним договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов`язки системно не виконувала, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2018 року утворилась заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 50/.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням АТ КБ "Приватбанк", подало апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с. 53--55/.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга АТ КБ "Приватбанк" підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 грудня 2007 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідач уклали кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 4 040 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що вона була ознайомлена з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", і "Тарифами Банку". Крім того відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", і "Тарифами Банку" складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 10).

Відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконує та станом на 30 квітня 2018 року має заборгованість - 31 612,67 грн., яка складається з наступного: 1 936,74 грн. - заборгованість за кредитом; 27 394,37 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 300,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно договору: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 481,56 грн. - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано суду доказів укладення договору б/н від 06 грудня 2007 року з відповідачкою ОСОБА_1 , доказів зміни прізвища відповідачки з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 .

Однак, колегія суддів не може погодитись з даними висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 634 ч. 1 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 625 та ст. 1052 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та у разі невиконання ним обов`язків, встановлених договором позики, позикодавець (позивач) має право вимагати від відповідача дострокового повернення позики та сплати належних йому процентів.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідно до заяви від 06 грудня 2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 4 040 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості. Строк дії кредитного ліміту відповідав строку дії картки.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач не належно виконувала взяті на себе зобов`язання у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 31 612,67 грн., яка складається з наступного: 1 936,74 грн. - заборгованість за кредитом; 27 394,37 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 300,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно договору: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 481,56 грн. - штраф (процентна складова).

З виписки, наявної в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 користувалася кредитною карткою та частково здійснювала погашення заборгованості.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку,що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом б/н від 06 грудня 2007 року у розмірі 1 936,74 грн. є законними, обгрунтованими та підтвердженими матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Разом з цим, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по відсоткам, комісії, пені та штрафів виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента.

Частиною 1, 2 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред`явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв`язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору.

Відповідно до положень ст. ст. 1054, 1056-1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Розмір процентів, тип процентної ставки( фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредиту, розміру облікової ставки та інших факторів.

На підтвердження своїх позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» було надано суду «анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку», в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а також інформацію стосовно виду банківських послуг, які були надані відповідачу. Так, згідно заяви відповідачем була отримана кредит у розмірі 4 040 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, процентна ставки неодноразово змінювалась, а саме: 01.01.2013 року до 30,00%; 01.09.2014 року до 34,80%; 01.04.2015 року до 43,20%.

Однак, визначена сторонами при укладенні договору процентна ставка 36,00% річних є фіксованою та не може змінюватись протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до договору, оскільки, без дотримання вищенаведених вимог ст. 1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною.

Таким чином, колегія суддів не приймає як належний та допустимий доказ розрахунок заборгованості (а.с. 7-9), оскільки в ньому відсотки розраховані не за процентною ставкою визначеною при укладені договору.

Позивачем не надано до свого позову будь-яких доказів на підтвердження внесення змін до укладеного договору стосовно зміни процентної стави, а також того, що відповідач погодилася з даними змінами та прийняла їх.

Позивач у позові щодо односторонньої зміни розміру процентної ставки посилається на п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, однак колегія суду не бере дані умови до уваги, оскільки вони не підписані відповідачем. Крім того, умови щодо зміни процентної ставки прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 27 394,37 грн. не знайшли свого підтвердження, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частинами 1 та 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Щодо позовних вимог про стягнення неустойки (комісії, пені та штрафів), колегія приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки неустойка нараховується на всю суму заборгованості в тому числі і на нараховану суму відсотків, однак, в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками було відмовлено, що унеможливлює визначити дійсний розмір неустойки.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що позивач не надав доказів правомірності суми розрахунку по відсоткам та неустойці.

Тому, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача заборгованості по процентам та неустойці.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки наданим у справі доказам у їх сукупності, колегія дійшла висновку про безпідставність і недоведеність позову в частині стягнення заборгованості по процентам та неустойки та необхідність скасування оскаржуваного судового рішення, як незаконного і необґрунтованого, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 43 ЦПК України імперативно визначено, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 12 ЦПК України.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Суду не надано будь-яких доказів в розумінні ст. 76-80 ЦПК України, на підтвердження заявлених позовних вимог в частині стягнення процентів, комісії та пені.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не було доведено заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості по відсоткам та неустойки, а тому вони не підлягають задоволенню.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга АТ КБ "Приватбанк" підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та враховуючи часткове задоволення позовних вимог судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1 269, 88 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2019 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», , заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 грудня 2007 року станом на 30 квітня 2018 року року у розмірі 1 936, 74 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», , судовий збір у розмірі 1 269, 88 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко О.М. Макаров