Справа № 159/2068/18 Головуючий у 1 інстанції: Наваляний Т.Д.
Провадження № 22-ц/802/212/19 Категорія: 30 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом до ОСОБА_3, мотивуючи вимоги тим, що відповідач шляхом зловживання його довірою під приводом придбання у майбутньому автомобіля за кордоном заволодів належними йому грошовими коштами у розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно 262 300 грн станом на 27.04.2018 року, чим завдав йому майнової шкоди. Вироком Ковельського міськрайонного суду від 30 березня 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 296 КК України та засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк до 2 років з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі наведеного позивач просив стягнути в його користь з ОСОБА_3 заподіяну шкоду в розмірі 10 000 доларів США, що відповідно до курсу національної валюти станом на 27.04.2018 року складає 263 300 грн, та понесені ним судові витрати.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказував, що вироком суду, який набрав законної сили, встановлено факт незаконного заволодіння відповідачем шляхом зловживання довірою грошових коштів саме в розмірі 10 тисяч доларів США, тому слід брати до уваги зазначену суму, а не 80 тисяч гривень, про які ОСОБА_3 зазначив у своїй розписці, оскільки у зв'язку із такими шахрайськими діями йому завдано майнової шкоди саме на суму 10 тисяч доларів. Тому просив рішення суду першої інстанції скасувати і стягнути з відповідача на його користь заподіяну шкоду в розмірі 10000 доларів США відповідно до курсу національної валюти на день постановлення рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників справи та представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з абзацом 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не в повній мірі відповідає з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача щодо стягнення завданої матеріальної шкоди є не доведеними і необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач фактично просить стягнути курсову різницю за договором позики і що такий спосіб захисту не відповідає обставинам справи.

З такими висновками районного суду апеляційний суд не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що 20.12.2013 року ОСОБА_3, демонструючи підроблене службове посвідчення неіснуючого правоохоронного органу, з метою заволодіння чужим майном та зловживаючи довірою ОСОБА_1, 20 грудня 2013 року взяв у останнього грошові кошти в сумі 10 000 доларів США під приводом допомоги у придбанні автомобіля за кордоном, написавши розписку про отримання від ОСОБА_1 в борг 80000 грн до 21 грудня 2013 року. Однак, ОСОБА_3 обіцяний автомобіль не придбав, грошові кошти не повернув, тим самим позивачу завдав майнової шкоди.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25.02.2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 80 000 грн боргу за договором позики, 3% річних в сумі 157,81 грн, 341,92 грн процентів за договором позики та судові витрати. Дане судове рішення набрало законної сили 25.03.2014 року.

Як пояснили в судовому засіданні сторони, дане рішення на даний час не виконане, перебуває у виконавчій службі на примусовому виконанні.

Вироком Ковельського міськрайонного суду від 30 березня 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 296 КК України, та засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк до 2 років з іспитовим строком на 1 рік. Вирок суду ОСОБА_3 не оскаржувався і набрав законної сили. Зазначеним вироком встановлено, що фактично своїми шахрайськими діями ОСОБА_3 20 грудня 2013 року незаконно заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_1 у розмірі 10000 доларів США (а.с.3-7) .

Цивільний позов у кримінальному провадженні не було заявлено, проте суд вважає, що це не звільняє винну особу від обов'язку відшкодувати шкідливі наслідки вчиненого злочину.

В добровільному порядку відповідач відмовлявся повністю усунути завдану ним шкоду, а тому позивач звернувся до суду, щоб захистити свої порушені майнові права шляхом стягнення в його користь завданої майнової шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З аналізу вищенаведеної норми слідує, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди (майнової чи моральної), необхідна наявність чотирьох умов відповідальності, а саме: вина відповідача; протиправна поведінка відповідача; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків.

Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Такі обставини були встановлені вказаним вище вироком суду.

Згідно з ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

При розгляді в порядку цивільного судочинства позову, що випливає з кримінальної справи, суд згідно з роз'ясненням, наданим у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення", визначає суми, що підлягають стягненню на відшкодування шкоди, з урахуванням доказів, як наявних у кримінальній справі, так і додатково представлених сторонами і зібраних з ініціативи суду. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у пункті 18 зазначеної постанови.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, колегія судів вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, а саме вчинення ним кримінального правопорушення - шахрайства, позивачу ОСОБА_1 завдано відповідачем майнової шкоди на суму, що еквівалентна 10 000 доларів США. Однак слід врахувати, що судовим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2014 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 80 000 грн. боргу як позику, що було також зазначено у вироку в якості доказів винних шахрайських дій обвинуваченого, а тому слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі, що становить різницю між зазначеними сумами.

З урахуванням викладених вище норм права та принципів їх застосування, встановлених обставин, оцінивши надані сторонами докази, апеляційний суд доходить висновку, що дані правовідносини є деліктними, а тому, виходячи із засад розумності, добросовісності та справедливості, з відповідача слід стягнути у якості відшкодування неповернуту суму коштів у розмірі 182 300 грн, яка обрахована, виходячи із суми завданої майнової шкоди, встановленої вироком суду, що набрав законної сили, - 10 000 доларів США, в еквіваленті 262 300 грн станом на 27.04.2018 року, тобто відповідно до позовних вимог - на момент подачі позову ОСОБА_1, за мінусом стягнутої судовим рішенням від 25 лютого 2014 року суми 80 000 грн (262 300 грн - 80 000 грн).

Згідно зі ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення або зміни рішенняє неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 6, 13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вимоги даної статті, та наявність підстав відповідно до Закону України «Про судовий збір», яким позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 даного Закону, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню сума судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 1823 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 листопада 2018 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 182 300 (сто вісімдесят дві тисячі триста) гривень на відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1823 (одну тисячу вісімсот двадцять три) гривні судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді