ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6499/19 Справа № 185/9794/17 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Павлоградська міська рада Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до нього, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 17.07.1986 року її матері було виділено виконкомом Павлоградської міської ради в користування квартиру АДРЕСА_1 на склад її сім`ї - чоловіка ОСОБА_1 та доньки - ОСОБА_2 . Після смерті матері, 29.06.1989 року, ОСОБА_1 влаштував позивача в Павлоградську школу - інтернат I-III ступенів № 1, де вона знаходилась з 01.09.1989 року до 08.07.1996 року. Потім вона навчалась в технікумі та проживала в гуртожитку, так як спільне проживання з позивачем та його новою родиною було неможливо. Позивач зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . Між сторонами та родичами ОСОБА_1 склалися неприязні відносини, у зв`язку з чим відповідач фактично вигнав її з постійного місця проживання. Таким чином, з 1996 року вона вимушена була проживати за різними адресами, так як проживання в спірній квартирі було не можливо, її не пускали. З приводу грубих неправомірних дій відповідача, позивач зверталась з відповідною заявою до поліції. Останній раз намагалась вселитись в спірне житло в грудні 2017 року. Не дивлячись на попередження працівників поліції, ОСОБА_1 продовжує чинити перешкоди в користуванні квартирою.

Враховуючи вищезазначене, позивач просила суд зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та надати позивачу ключі від квартири, вселити позивача до квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року позовні вимоги задоволені. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , надати ОСОБА_2 ключі від квартири АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, була надана ОСОБА_4 (матері позивача) на підставі рішення від 07.07.1986 № 565 на сім`ю з трьох осіб: ( ОСОБА_4 - наймач, чоловік - ОСОБА_1 , донька - ОСОБА_2 ), що підтверджується копією ордера № 1588 на жиле приміщення від 17.07.1986, зазначена квартира перебуває у комунальній власності, не приватизована.

Мати позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до копії паспорта позивача ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_1 з 20.04.1998 року.

Крім того, встановлено, що з 1996 року без реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 проживають дружина відповідача ОСОБА_7 , її донька, а станом на час розгляду справи і діти доньки дружини відповідача, тобто в квартирі проживають п`ять осіб.

Відповідно до акту ОСББ «Степового Фронту ,48» від 01.12.2017, наданого відповідачем, ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 2010 року.

Судом встановлено, що позивач в неповнолітньому віці вселилась в спірну квартиру як член сім`ї наймача на підставі ордера з дотриманням встановленого законом порядку вселення, проживала в ній до смерті матері в 1989 році, потім позивач, будучи неповнолітньою дитиною - сиротою, проживала за місцем навчання в інтернаті до 1996 року, під час навчання в ПТУ, також проживала по вихідним, після досягнення повноліття та закінчення навчання в 1999 році повернулась проживати в спірне житло, ключів від спірної квартири позивач не має з 90-х років.

З пояснень позивача та свідків судом встановлено, що позивач тимчасово не користувалася спірним житловим приміщенням з поважних причин, а саме у зв`язку з проживанням в спірній квартирі сім`ї відповідача з п`яти осіб, та складними, конфліктними відносинами між нею та відповідачем, його новою дружиною та їх родиною, після повернення в квартиру після навчання в 1999 році спільне проживання в квартирі з зазначених обставин стало неможливим.

Судом встановлено, що в 1999 році позивач вийшла заміж, народила дитину, проживала разом з чоловіком в його матері, але після того як сім`я розпалась, приблизно в 2001 році повернулась проживати разом з дитиною в спірну квартиру, але спільне проживання в спірній квартирі було неможливо, тому вона була вимушена піти та знімати житло.

Останній раз позивач намагалась вселитись в спірну квартиру в листопаді-грудні 2017 року, вселитись їй не дозволили, в результаті конфлікту була викликана поліція, що підтверджується листом Павлоградського ВП на ім`я ОСОБА_2 та висновком Павлоградського ВП від 06.12.2017 р.

Встановлено, що у власності позивача іншого житла не має, вона не втратила інтерес до спірного житла та не втратила зв`язок зі спірним житлом за весь час її не проживання, що підтверджується поясненнями свідків, актом від 01.12.2017, відповідно до якого позивач не проживає в спірній квартирі з 2010 року, висновком та листом Павлоградського ВП від 06.12.2017.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції посилався на те, що позивач має право користуватися спірним житловим приміщенням, однак вона позбавлена можливості користуватися ним внаслідок заперечень відповідача, перешкод у вселенні та користуванні квартирою, відсутності ключів, та конфліктних відносин з відповідачем та його родиною.

Крім того, суд зазначив, що до позовних вимог про усунення перешкод користування жилим приміщенням не застосовуються наслідки спливу строку позовної давності, оскільки порушення прав позивача користування квартирою є таким, що триває у часі, а тому позов може бути пред`явлений доти, поки існує відповідне порушення права.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на недоведеність позивачем за допомогою належних доказів факту поважності не проживання у спірній квартирі з 1999 року, а також факту перешкоджання цьому з боку відповідача. Посилається на акт від 01.12.2017 року та усні показання свідків, які підтверджують факт тривалого не проживання позивачки у спірному житлі і факт відсутності поважності для цього. Також, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не застосування до цього позову строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із статтями 71,72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналогічна позиція міститься у пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач в неповнолітньому віці вселилась у спірну квартиру, як член сім`ї наймача, на підставі ордера з дотриманням встановленого законом порядку вселення та проживала в ній до смерті матері в 1989 році.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що відповідач своїми діями чинить перешкоду позивачу та порушує її право на вільне користування та розпорядження своїм майном. Зокрема, це підтверджується листом Павлоградського відділу поліції на ім`я ОСОБА_2 та висновком Павлоградського відділу поліції від 06.12.2017 р., згідно яких вбачається, що позивач намагалася вселитися в спірну квартиру, однак відповідач не дозволив цього зробити, у результаті чого виник конфлікт та була викликана поліція (а.с.а.с. 12, 15).

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням зі сторони відповідача, який разом із членами своєї родини проживає у спірній квартирі та використовує її на свій власний розсуд. Колегія суддів вважає вірним спосіб захисту позивача шляхом вселення та обов`язку відповідача не чинити перешкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодного інтересу з 1999 року по 2017 рік позивач до квартири не проявляла, покинувши житло винятково з причини створення власної сім`ї, є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях. Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивачу належить інше нерухоме майно. Окрім того, наявність у позивача іншого нерухомого майна не може бути підставою для порушення її права користування спірною квартирою, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що позивач є законним користувачем спірного житла, вона на законних підставах вселилася до спірної квартири, а відповідач своїми діями чинить їй перешкоди у проживанні. Крім того, позивач не втратила інтерес до спірного житла та не втратила зв`язок зі спірним житлом за весь час її не проживання, що підтверджується поясненнями свідків, актом від 01.12.2017, відповідно до якого позивач не проживає в спірній квартирі з 2010 року, висновком та листом Павлоградського ВП від 06.12.2017.

Колегія суддів погоджується з висновком суду та відхиляє доводи апелянта щодо застосування до цього позову строку позовної давності, з наступних підстав.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, зазначивши, що до позовних вимог про усунення перешкод користування жилим приміщенням не застосовуються наслідки спливу строку позовної давності.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова