Справа № 139/730/19
Провадження № 2/139/232/19
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

(заочне)

30 вересня 2019 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої - судді Тучинської Н.В. з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Солоненка Б.М.,

представника третьої особи - адвоката Михніцького Г.Ю.,

та секретаря судового засідання Хонькович Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

Сторони з 23 вересня 2000 року до 09 червня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі. У спільному шлюбі колишнє подружжя має неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу 30 листопада 2004 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 . 02 грудня 2004 року право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

У зв`язку з тим, що сторони самостійно не змогли домовитись про поділ спільного майна, ОСОБА_1 29 липня 2019 року звернулася до суду з позовом, в якому просить поділити квартиру, що є спільною сумісною власністю, визнавши за нею право власності на її 1/2 частину.

Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача (а.с. 29), 05 серпня 2019 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче провадження (а.с. 30).

13 серпня 2019 року в канцелярії суду зареєстровано заяву ОСОБА_2 про визнання позову (а.с. 33-34). 30 серпня 2019 року від представника третьої особи - Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - адвоката Михніцького Г.Ю. (а.с. 40, 41, 42) надійшли пояснення на позовну заяву (а.с. 38-39, 43-46).

Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду від 05 вересня 2019 року (а.с. 63-64) ОСОБА_2 відмовлено у прийнятті визнання позову, оскільки таке визнання порушує права третьої особи, підготовче провадження було закрито та призначено розгляд справи по суті.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце його проведення (а.с. 74). Про причину неявки відповідач суд не повідомив, не просив про відкладення розгляду справи чи про розгляд без його участі, відзив на позов не подав.

Позивач висловила думку про можливість розгляду справи без відповідача, місце проживання та перебування якого їй невідомо, просила ухвалити заочне рішення. З такою позицією погодився і представник третьої особи, який приймає участь в справі в режимі відоконференції (а.с. 72).

На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд, з врахуванням думок учасників справи, які з`явилися до суду, ухвалив про розгляд справи в цьому засіданні без участі відповідача, а оскільки наявні всі умови, передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив про прийняття заочного рішення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги за обставин, викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити в повному обсязі. Зокрема, заявила, що, можливо і підписувала заяву про згоду на передачу квартири в іпотеку, однак, то був не свідомий її вибір, їй не відомо, на які потреби отримував кредит ОСОБА_2 Їх шлюб припинений, в даний час вона в квартирі проживає з неповнолітнім сином, а з відповідачем стосунки не підтримує, не має з ним ніякого спілкування. На адресу її проживання приходять повідомлення про існування кредитного боргу у ОСОБА_2 , у червні цього року їй стало достеменно відомо про перебування квартири в іпотеці, а тому вона, діючи в інтересах своїх та спільної з відповідачем дитини, вирішила визнати за собою право власності на половину квартири, оскільки вона є спільною власністю колишнього подружжя.

Представник третьої особи - Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - адвокат Михніцький Г.Ю. (а.с. 40, 41, 42) щодо позову ОСОБА_1 висловив позицію, що він не підлягає до задоволення, оскільки по своїй суті є зловживанням щодо прав АТ "Укрсоцбанк", який є кредитором відповідача та іпотекодержателем квартири АДРЕСА_1 . Зазначив, що станом на сьогодні ОСОБА_2 має перед АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою згаданої квартири. Статтями 1, 3, 7 і 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено пріоритетне право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог та відчуження предмету іпотеки лише зі згоди іпотекодержателя. Враховуючи положення ст.ст. 20 та 72 СК України, позивач пропустила строк позовної давності, однак відповідач про це не заявляє, а Банк не є учасником, який може заявити про застосування позовної давності перед судом. Вважає, що визнання за позивачем права власності на половину іпотечної квартири, зробить неможливим задоволення Банком вимог про повернення кредиту, а тому необхідно застосувати ч. 2 ст. 70 СК України та, керуючись позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.04.2019 в справі № 726/831/15-ц, відмовити в позові.

Розглянувши справу, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом достеменно встановлено:

1)між сторонами зареєстровано шлюб 23 вересня 2000 року у Мурованокуриловецькому відділі реєстрації актів громадянського стану Вінницької області, за актовим записом № 23;

2)на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 2004 року (а.с. 14) ОСОБА_2 придбав квартиру за № АДРЕСА_1 ;

3)02 грудня 2004 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , про що стверджує Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 15);

4)квартира за № АДРЕСА_1 з 23 жовтня 2007 року перебуває в іпотеці АТ «Укрсоцбанк». Так, з рішення Мурованокуриловецького районного суду від 01 березня 2018 року (а.с. 43-45) та іпотечного договору № 050/1- (а.с. 22-23, 69-70) слідує, що відповідач ОСОБА_2 уклав кредитний договір з АТ «Укрсоцбанк», а в забезпечення виконання умов цього договору - договір іпотеки, предметом якого є спірна квартира, а копією виконавчого листа (а.с. 46) стверджуються пояснення представника Банку, що станом на день розгляду справи по суті заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором складає понад сто тисяч гривень;

5)позивач надала нотаріально посвідчену згоду на передачу квартири в іпотеку та засвідчила, що правочин вчинюється в інтересах сім`ї і відповідає їх спільному волевиявленню (а.с. 68);

6)з 03 грудня 2007 року у спірній квартирі зареєстровані та проживають позивач ОСОБА_1 та спільний з відповідачем син - ОСОБА_3 (зворот а.с. 8, 20, 21, 24);

7)рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 29 травня 2012 року, яке набрало законної сили 09 червня 2012 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 13).

Відповідно до положень частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 - було придбано сторонами в справі під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказана обставина визнається відповідачем у справі та третьою особою.

Неспростовним є також факт, що колишнє подружжя ОСОБА_2 , діючи із спільною метою, 23 жовтня 2007 року передали свою квартиру в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» до припинення зобов`язання за договором кредиту № 050/25-1203/1 від 23 жовтня 2007 року, а також факт, що ОСОБА_2 як позичальник не виконав свого зобов`язання за цим кредитним договором.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Дійсно, статтями 1, 3, 7, 9 Закону України "Про іпотеку" нерухоме майно, що передано в іпотеку, залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, але іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника, а перехід права власності чи користування предметом іпотеки має здійснюватися виключно на підставі згоди іпотекодержателя.

В той же час, статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Право кредитора на задоволення своїх вимог іпотечним майном, яке було спільною сумісною власністю, також захищається положеннями ст. 73 СК України.

Таким чином, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України "Про іпотеку" не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Із врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Укрсоцбанк» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої, особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Позиція суду з цього приводу повністю узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 70 ч. 1 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Отже, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані, підлягають задоволенню та вважає можливим поділити спільне сумісне майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивач у позовній заяві ставила вимогу про поділ квартири і просила «визначити належну мені ідеальну частку у вказаному майні в розмірі 1/2».

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 15 ЦК України. В той же час ця норма цивільного законодавства дозволяє суду застосувати інший спосіб, що встановлений договором або законом для захисту цивільного права або інтересу.

У даному конкретному випадку, суд вважає, що право позивача на володіння частиною придбаної під час шлюбу квартири має бути захищено шляхом визнання за нею права власності на половину цієї квартири та припиненням права власності на цю половину відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 768 гривень 40 копійок судового збору (а.с. 1). Таким чином, саме такий розмір судових витрат підлягає компенсації позивачу із відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 60, 63, 68, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 15, 325, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81,264, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити. Визнати за ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , судові витрати в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: ____________________