"22" лютого 2019 р.
Справа № 642/2953/17
Провадження № 2/642/258/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 р. Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.

за участю секретаря Канаєвої К.М.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача

Харківської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Холодногірського ВП ГУ НП у Харківській області, Харківської місцевої прокуратури № 1, про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового слідства та прокуратури,-

ВСТАНОВИВ :

14.06.2017р. ОСОБА_1 звернувся з позовом з урахуванням уточнень та доповнень до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Холодногірського ВП ГУ НП у Харківській області, Харківської місцевої прокуратури № 1 в якому просив: 1) стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 170 000 грн. на відшкодування моральної шкоди; 2) визнати протиправною бездіяльність Холодногірського ВП ГУ НП у Харківській області, що полягає: у невиконанні ухвал слідчих суддів Ленінського районного суду м.Харкова; у нерозгляді його звернень від 04.01.2017р., 10.05.2017р., 24.05.2017р., 02.06.2017р. і 13.03.2018р. та ненаданні обґрунтованих відповідей, у невжитті негайних заходів реагування стосовно затриманих злочинців; у неповідомленні йому, що 24.12.2016р. було закрито кримінальне провадження №0004405; у несвоєчасному визнанні його потерпілою особою у зазначеному кримінальному провадженні та врученні памяток про процесуальні права та обовязки лише 07.12.2017р.; у несфотографуванні побоїв та ушкоджень; у не проведенні слідчих дій, спрямованих на розшук злочинців за їх ІР-адресами; у несвоєчасному внесенні його заяви до ЄРДР про погрози вбивства та фізичної розправи на його адресу з боку ОСОБА_3, які були внесені лише 06.02.2018р., у неналежному проведенні досудових розслідувань по кримінальним провадженням №0004405 та №0000343; 3) визнати протиправною бездіяльність Харківської місцевої прокуратури №1, що полягає: у неналежному здійсненні процесуального керівництва у кримінальних провадженнях №0004405 та №0000343; у неналежному розгляді його письмових звернень та невжитті відповідних заходів. Крім того, у звязку із бездіяльністю та не здійсненням процесуального керівництва просив постановити окремі ухвали стосовно співробітників Холодногірського ВП ГУ НП у Харківській області: начальника Холодногірського ВП ОСОБА_4, начальника СВ ОСОБА_5, слідчих Решетняк А.В., Зубко О.В., Міщенко А.О. та процесуальних керівників Харківської місцевої прокуратури №1 по зазначеним кримінальним провадженням:ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 для притягнення винних осіб до відповідальності.

В обґрунтування вказаного позову посилався на те, що 13.12.2016 р. о 16 год. 12 хв. на перехресті вулиць ОСОБА_9 та провулку Альбівського двоє невідомих нападників побили його палками та руками, при цьому зазначали, що «це зарплпта від ОСОБА_3». Він з 01.02.2017р. по 21.09.2017р. працював інженером з охорни праці в ТОВ «Завод «Рапід» і йому при звільненні не була виплачена заробітна плата «у конверті» за липень-вересень 2016р. в розмірі 9600 грн. За фактом побиття через пів години він звернувся до Холодногірського ВП і було порушено кримінальне провадження за ч.1 ст.125 КК України. В порушення ч.2 ст.55 КПК України йому не було вручено памятку про процесуальні права та обовязки, не сфотографовано побої та не направлено на судово-медичну експертизу. 24.12.2016р. слідчим було безпідставно прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. В подальшому він неодноразово звертався до слідчого з приводу досудового розслідування і ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 18.05.2017р. та від 01.06.2017р. визнано неправомірною бездіяльність слідчого. Також він звертався до начальника відділу Харківської місцевої прокуратури №1 щодо стану кримінального провадження та неправомірних дій слідчого, але письмової відповіді не отримав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнений позов підтримав в повному обсязі та зазначив, що є низка ухвал слідчих суддів про визнання протиправною бездіяльності слідчих ВП, тому він звернувся в порядку ЦПК України, щодо порушення його прав та стягнення моральної шкоди. Дії працівників прокуратури протиправними не визнавались, однак процесуальні керівники не вживали відповідних заходів і він бажає, щоб суд визнав їх дії протиправними. Його моральна шкода полягає у душевних стражданнях та відновленні життєвих звязків, він почуває себе приниженим і самостійно визначив суму такої шкоди.

Представник відповідача Державної казначейської служби в судове засідання не зявився, надав заяву про слухання справи у його відсутність. При цьому в своїх запереченнях проти позову зазначив, що казначейство не є учасником спірних відносин і не володіє будь якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Казначейство діє відповідно до повноважень, зокрема Положення про Державну казначейську службу України. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобовязаннями і є окремим учасником цивільних правовідносин. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не ступало в правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду завдану позивачу діями інших субєктів. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише з вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами ЦК України відповідальність настає незалежно від вини. Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу. Що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995р. встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванні при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в заподіянні. Таких доказів позивачем не надано і не підтверджено.

Представник Харківської місцевої прокуратури №1 проти задоволення позову заперечувала вважала їх безпідставними. В запереченнях проти позову та відзиві від 27.07.2018 р. зазначила, що у правовідносинах між позивачем та відповідачами моральна шкода взагалі відсутня. За ч.6 ст.1176 ЦК України шкода завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу. Що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. За ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Тобто обовязковою умовою для відшкодування моральної шкоди є саме наявність вини особи, що її заподіяла. Органи прокуратури та їх посадові особи не можуть бути субєктами відповідальності за ст.1174 ЦК України, оскільки органи прокуратури не є органами державної або місцевого самоврядування, та у спірних правовідносинах слідчі прокуратури Харківської області, з огляду на положення КПК України виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, а тому ст.1174 ЦК України не підлягає застосуванню і позивач не позбавлений реалізувати своє право в порядку КПК України. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995р. обовязковому зясуванні при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема повинен зясувати факт заподіяння моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій формі чи в матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він виходить. При цьому враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Посадовими особами органів прокуратури будь яких протиправних дій стосовно ОСОБА_1 не вчинено, доказів протиправності їх дій під час досудового розслідування позивачем не надано. Постанова про закриття кримінального провадження була винесена слідчим після неодноразового виклику ОСОБА_1, який не зявлявся. Слідчим та прокурором надавались письмові відповіді ОСОБА_1, а також приймались відповідні процесуальні рішення. Також позивачем не зазначено які саме уповноважені особи прокуратури спричинили позивачу моральні або фізичні страждання і відсутні будь які належні та допустимі докази з цього питання. За умови недоведеності позивачем факту наявності шкоди та причинного звязку між шкодою та протиправним діянням заподіювача не є достатньою правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не свідчать про безумовне заподіяння йому такою бездіяльністю моральної шкоди, належні й допустимі докази щодо якої в матеріалах справи відсутні, що узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016р. по справі №289/1001/16. Крім того відповідно до постанови Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №641/2328/17 (провадження №61-7053 зпв 18) «реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача». Щодо вимог про винесення окремих ухвал на адресу Холодногірського ВП ГУ НП у Харківській області та Харківської місцевої прокуратури №1 то оскарження бездіяльності органів досудового розслідування не є предметом розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч.2 ст.48 ЦПК України позивачем та відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. В даному випадку Харківська місцева прокуратура №1 не є юридичною особою, не може відповідати за позовом та брати участь у якості відповідача і позовні вимоги до неї не можуть бути предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представник Холодногірського ВП ГУ НП у Харківській області в судове засідання не зявився, до суду надано відзив з запереченнями проти задоволення позову. При цьому у відзиві зазначено, що слідчим Холодногірського ВП ГУ НП в Х/О 14.12.2016р. були внесені відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 13.12.2016р. за ознаками ч.1 ст.125 КК України про те, що 13.12.2016р. приблизно о 16 год.12 хв. знаходячись на перехресті вул.ОСОБА_9 та пров.Альбівського у м.Харкові невстановлена особа нанесла йому тілесні ушкодження. ОСОБА_10 був допитаний в якості потерпілого, де зазначив, що осіб які нанесли тілесні ушкодження не знає і раніше їх не бачив. Однак вважав, що колишній його роботодавець ОСОБА_3 найняв цих осіб за те, що він не скаржився до правоохоронних органів з приводу невиплати заробітної плати на ТОВ «завод Рапід». ОСОБА_10 неодноразово викликався слідчим, однак не зявлявся, причини не повідомляв, у звязку з чим кримінальне провадження 24.12.2016р. було закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Також 20.04.2017р. керівником Харківської місцевої прокуратури №1 була винесена постанова про перекваліфікацію кримінального провадження на ч.2 ст.296 КК України. Під час досудового розслідування були допитані в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_11, які повідомили, що ОСОБА_10 дійсно працював на ТОВ «завод Рапід», але звільнився за власним бажанням і про нанесення йому тілесних ушкоджень нічого не відомо. За зверненням ОСОБА_10 від 14.04.2017р.про стан кримінального провадження 18.04.2017р. було направлено відповідь про те, що кримінальне провадження 24.12.2016р. було закрите. Вказана відповідь була оскаржена до суду в порядку ст.303 КПК України і ухвалою слідчого судді від 05.05.2017р. у відкритті провадження було відмовлено. Ухвалою слідчого судді від 18.05.2017р. скаргу ОСОБА_10 задоволено частково, було визнано неправомірної бездіяльність слідчого щодо не розгляду клопотання від 10.05.2017р. та зобовязано його розглянути. Щодо внесення відомостей до ЄРДР за фактом погроз на адресу ОСОБА_10, слідчим суддею було відмовлено, оскільки будь яких заяв чи повідомлень про зазначене кримінальне правопорушення до Холодногірського ВП не надходило. Позивачем не зазначено які саме уповноважені особи Холодногірського ВП спричинили позивачу моральні або фізичні страждання, відсутні висновки судово-медичних, судово-психіатричних експертиз, будь які належні та допустимі докази у розумінні ст.81 ЦПК України. Посилання позивача як на підставу своїх позовних вимог на ухвали слідчих суддів є безпідставними, оскільки цивільна-правова відповідальність за заподіяння моральної шкоди вклячає: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Встановлення факту бездіяльності відповідачів за умови недоведеності позивачем факту наявності шкоди та причинного звязку між шкодою та протиправним діянням заподіювача не є достатньою правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не свідчать про безумовне заподіяння йому такою бездіяльністю моральної шкоди, належні й допустимі докази щодо якої в матеріалах справи відсутні, що підтверджується позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016р. по справі №289/1001/16. Будь яких обмежень прав чи свобод ОСОБА_10 при проведенні досудового розслідування не допущено і позивачем не надано доказів спричинення йому шкоди. А сам факт звернення позивача до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з процесуальними рішеннями він може в повному обсязі реалізувати своє право на доступ до правосуддя. Крім того відповідно до постанови Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №641/2328/17 (провадження №61-7053 зпв 18) «реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача». Ухвали слідчих суддів свідчать про реалізацію ОСОБА_10 передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст.1176 ЦК України, як це помилково вважає позивач, акцентуючи свої доводи на підставі ч.6 зазначеної статті. Главою 26 КПК України передбачено оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування, про що позивач повідомлений під розпис. Позивачем не надано належних та допустимих доказів про заподіяння працівниками Холодногірського ВП моральної шкоди, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сімї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженням честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Щодо винесення окремих ухвал, то оскарження бездіяльності органів досудового слідства не є предметом розгляду в порядку цивільного судочинства. Згідно ч.2 ст.48 ЦПК України позивачем та відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. В даному випадку Холодногірський ВП ГУ НП в Х/О не є юридичною особою, не може відповідати за позовом та брати участь у якості відповідача і позовні вимоги до неї не можуть бути предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши показання позивача та представника Харківської місцевої прокуратури №1, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За ч.ч.1,2,3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.48, ч.1-3 ст.49, ст.50 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Сторонни користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обовязків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Позов може бути предявлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:1) предметом спору є спільні права чи обовязки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обовязки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обовязки.

За ст.51 ЦПК Українисуд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до ст. 76, ч.1,2,3 ст.77,79,80 ЦПК України:

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч.1,5,6,7 ст.81, ст.89 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.1 ст.11, ч.1,2 ст.12, ч.1,2,3 ст.13 ЦК України:

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України:

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_12 Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За ст.ст.20, 21 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної ОСОБА_12 Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_12 Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

За ст.80, ч.ч.1-3 ст.81, ч.1 ст.89 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому закономпорядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Юридична особа може бути створена шляхом об'єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_12 Крим або органу місцевого самоврядування. Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Згідно ст.ст.167,170,174, ч.1-3 ст.176, ЦК України:

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава відповідає за своїми зобов'язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.

Держава, ОСОБА_12 Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Юридичні особи, створені державою, Автономною ОСОБА_12 Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов'язаннями відповідно держави, Автономної ОСОБА_12 Крим, територіальних громад. Держава не відповідає за зобов'язаннями Автономної ОСОБА_12 Крим і територіальних громад.

Згідно ст.1166, ч.1 ст.1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч.1 ст.1172, ст.1174 ЦК України:

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_12 Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною ОСОБА_12 Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

П.п.2,3.4.5,8,9,101 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995р. розяснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції (254к/96-ВР) або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР (1540-06) (далі ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст.49 Закону "Про інформацію"(2657-12), ст.44 Закону "Про авторське право і суміжні права" (3792-12); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" (1023-12) чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної(немайнової) шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.137 ЦПК ( 1502-06 ) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені ст.139 ЦПК ( 1502-06 ).

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

За моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП (322-08), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого (наприклад, ст.47 Закону України "Про телебачення і радіомовлення" ( 3759-12).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції (254к/96-ВР) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК (1540-06) чи іншого законодавства. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями,діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст.9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність" ( 2135-12 ). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Звертаючись до суду з позовом до осіб Холодногірського ВП ГУ НП у Харківській області, Харківської місцевої прокуратури № 1 зазначених позивачем як відповідачі, останній не надав суду доказів відповідно до вимог ч.3.4 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України з приводу того, що вказані позивачем особи є юридичними особами, які наділені цивільною правоздатністю та дієздатністю і можуть бути позивачами та відповідачами у суді, відповідно до вимог ст.ст.80,81,82,167,170,174,176 ЦК України, незважаючи на те, що вказані особи заперечували проти визнання їх відповідачами, бо це не відповідає їх правовому статусу.

Згідно з Положенням про Державне казначейство України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005р. №1232 Державне казначейство України є юридичною особою.

Відповідно до ст.176 ЦК України юридичні особи, створені державою не відповідають за зобовязання держави.

Згідно ст.48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте, Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до п.8 ст.7, пунктів 1, 2 ст.23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет України».

Отже, відшкодування громадянам шкоди у випадках передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» проводиться за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, тобто грошові кошти відшкодовуються Державним казначейством України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

На підставі викладеного, враховуючи, що позов заявлений не з підстав передбачених ч.1 ст.1176 ЦК України та вказаного Закону, а на загальних підставах, передбачених ч.6 ст.1176, ч.1 ст.1167, ст.23 ЦК України Держава Україна в особі Державної казначейської служби України не є належним відповідачем у справі.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zandv. Austria» від 12.10.1978 р. вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів», включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…).

З огляду на це не вважається «судом встановленим законом» орган, який не маючи юрисдикції судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Позовні вимоги позивача в частині визнання бездіяльності Холодногірського Відділу Поліції ГУ НП у Харківській області та Харківської місцевої прокуратури № 1 протиправною не поширюються на справи що мають вирішуватися в порядку здійснення цивільного судочинства, згідно ст.1, ч.1 ст.4, ст.5, ч.1 ст.13, ст. ст.19, 20 ЦПК України.

Як вбачається з змісту позову, ОСОБА_1 посилаючись на порушення особами, яких він визначив відповідачами за Законами України «Про звернення громадян», «Про національну поліцію», «Про прокуратуру» фактично оскаржує бездіяльність вказаних ним відповідачами осіб щодо не розгляду та неналежного розгляду його заяв, щодо стану кримінальних проваджень за фактом його побиття, погроз, та відкриття кримінальних проваджень і просить визнати цю бездіяльність та дії протиправними.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора встановлений параграфом першим глави 26 КПК України.

Доводи позивача, що питання не вирішені відповідачами є заявами, які підлягають розгляду відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» суд вважає безпідставним, оскільки ст.12 зазначеного Закону встановлено, що дія цього закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінально-процесуальним законом.

Із урахуванням вище викладеного, суд вважає що вказані спірні правовідносини виникли під час здійснення процесуальної діяльності в кримінальних провадженнях, і вони не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вказані обставини підтверджуються ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2018р., яке згідно постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.08.2018р. набуло законної сили і згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не доказуються при розгляді цієї справи.

За таких обставин в задоволенні позову у вказаній частині, в т.ч. постановленні окремих ухвал належить відмовити.

Враховуючи, що позивач згідно ч.1 ст.42, ст.46, ч.1 ст.48, ст.51, ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України не довів на підставі ч.ч.3,4, ст.12, ч.1,3 ст.13 ЦПК України обставин, що Холодногірський Відділ Поліції ГУ НП у Харківській області та Харківська місцева прокуратура № 1 є належними відповідачами, з заявою про заміну неналежних відповідачів до суду не звертався і наполягав, що відповідачами по справі є саме вказані ним особи в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди належить відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, ст.14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» сторони у цивільних справах звільняються від сплати судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 211, 247, 259, 263, 264, 273 ЦПК України, ст.1167 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Холодногірського ВП ГУ НП у Харківській області, Харківської місцевої прокуратури № 1, про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового слідства та прокуратури відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 22.02.2019р.

Суддя Л.Г. Проценко