КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9107/2019
справа №370/1226/15-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Вербової І.М.. Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Волошина В.О.,

у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Наконечного Ігоря Михайловича, заінтересовані особи: стягувач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_2 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України,-

встановила:

В січні 2019 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Наконечний І.М. звернувся до суду із поданням, в якому просив тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом №370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року, що виданий Макарівським районним судом Київської області.

Подання обґрунтовує тим, що у нього на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження №57576813 з виконання виконавчого листа №370/1226/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 7 980 000 грн. (виконавче провадження №55989291) та з виконання виконавчого листа №370/1226/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 4 192 000 грн. (виконавче провадження №57575997).

Виконавче провадження №55989291 відкрито 14 березня 2018 року, постанову про відкриття боржник отримав 19 березня 2018 року.

Виконавче провадження №57575997 відкрито 11 листопада 2018 року.

21 березня 2018 року представником боржника подана заява, у якій просив надати платіжні реквізити для сплати за виконавчим провадженням №55989291.

Також вказує на те, що боржник надав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо наявності у нього майна, проте за результатами перевірки приватним виконавцем встановлено, що таке майно належить іншим особам.

З ЄДРЮОФОПГФ приватному виконавцю стало відомо, що боржник є співзасновником господарських товариств, а з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стало відомо про належність боржнику прав інтелектуальної власності.

Вказує, що єдиною підставою невиконання рішення боржник зазначив відсутність у нього реквізитів для сплати коштів, проте на заяву представника від 21 березня 2018 року була надана необхідна інформація.

Зазначає, що невиконання судового рішення необхідно розцінювати як ухилення від виконання зобов`язань.

Посилаючись на викладені обставини, приватний виконавець звернувся до суду із цим поданням.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 травня 2019 року у задоволенні подання відмовлено.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ФОП ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати та прийняти нове судове рішення, яким подання задовольнити.

Посилається на безпідставність висновку суду про те, що невиконання рішення суду не є свідченням ухилення боржника про його невиконання.

Зазначає, що суд не врахував, що боржник є громадянином іншої держави та в будь-який момент може покинути України, чим створить перешкоди для виконання рішення.

Вказує, що після повернення справи до суду першої інстанції 02 травня 2019 року, після її перегляду в апеляційному порядку авторозподіл відбувся тільки 07 травня 2019 року, у зв`язку із чим вважає про маніпуляції з авторозподілом справи.

Посилається на припущення суду, що приєднані до подання докази не свідчать, що приватним виконавцем вчинено всіх необхідних дій. Вказує, що з подання убачається, що боржник в березні 2018 року отримав реквізити для сплати коштів, проте станом на дату звернення із поданням приватного виконавця зобов`язань не виконав.

Вказує, що рішення та дії приватного виконавця не оскаржувались, тому висновки суду, у яких він надає оцінку діям приватного виконавця, не ґрунтуються на законі.

Зазначає, що суд невірно витлумачив положення статті 441 ЦПК України.

Посилається на те, що боржник змінив посвідку на проживання на території України та місце проживання, не повідомивши про ці обставини приватного виконавця, що також свідчить про його ухилення.

Окрім того, вказує, що про факт ухилення боржника від своїх зобов`язань перед стягувачем розпочалось ще у 2014 році, коли ним поступово на підставі договорів дарування відчужено 16 об`єктів нерухомого майна. Щодо деяких договорів є судові рішення про визнання їх недійсними.

У додаткових поясненнях скаржник посилається на обставини справи, у якій він оскаржував договір дарування від імені боржника на користь матері. Вказує, що в цій справі встановлено, що боржник вчиняє дії з метою уникнення відповідальності.

У додаткових пояснення, поданих до апеляційного суду 17 вересня 2019 року, скаржник зазначає про вчинення ОСОБА_2 протиправних дій, які перешкоджають проведенню виконавчих дій, зокрема: не надає пояснень невиконання рішення суду; звертається із скаргами на дії приватного виконавця; надає недостовірні відомості щодо майна; подає неправдиві заяви про злочин; недостовірні відомості про свої місце проживання; умисно не надає інформацію про свої частки у статутних капіталах та належні майнові права інтелектуальної власності; незаконно відчужує власність; умисно перешкоджає виконавцю проводити арешт, опис та оцінку майна боржника.

В судовому засіданні представник боржника ОСОБА_2 - адвокат Щелков П.С. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

ФОП ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника боржника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до части 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що, звертаючись із поданням, приватний виконавець вказав, що боржником надані недостовірні відомості про належне йому майно, проте відповідно до наданих матеріалів виконавчого провадження, приватним виконавцем були зроблені лише запити до Пенсійного фонду України та до Державної фіскальної служби, але відомостей щодо недостовірності даних, зазначених боржником, не надано. Окрім того, суд вказав, що саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує виконавець у відповідному повідомленні, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків; надані приватним виконавцем копії матеріалів виконавчого провадження не містять відомостей, виконання своїх обов`язків приватним виконавцем, відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" в повному обсязі.

Судом першої інстанції установлено, що приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Наконечним І.М. 14 березня 2018 року відкрито виконавче провадження №55989291. Копію постанови про відкриття виконавчого провадження боржником отримано 19 березня 2018 року. Постановою про відкриття виконавчого провадження зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

15 березня 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника.

19 березня 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено до банківських установ до виконання.

15 березня 2018 року на адресу боржника направлено виклик приватного виконавця з проханням з`явитись до виконавця та надати підтвердження виконання рішення суду, або надати пояснення з приводу його не виконання.

21 березня 2018 року до приватного виконавця з письмовою заявою звернувся представник боржника, в якій зазначив про те, що боржникові стало відомо про судове рішення, на підставі якого видано виконавчий лист №370/1226/15-ц від 01 березня 2018 року. У заяві просив надати реквізити рахунку приватного виконавця для сплати грошових коштів, що підлягають стягненню з боржника в межах виконавчого провадження №55989291.

21 березня 2018 року представнику боржника ОСОБА_6 приватним виконавцем вручено повідомлення про надання банківських реквізитів приватного виконавця.

21 березня 2018 року до приватного виконавця представником боржника подано письмові пояснення ОСОБА_2 , із зазначенням причин невиконання рішення суду та надано відомості про доходи, місце роботи та майно.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" виїзд з України іноземця або особи без громадянства може бути за рішенням суду тимчасово відкладено до виконання ним майнових зобов`язань перед фізичними та юридичними особами в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", §124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою "Сіссаніс проти Румунії"), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...".

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Посилання апеляційної скарги на те, що справу розглянуто неповноважним судом, відхиляються колегією суддів, оскільки такі твердження ґрунтуються на припущеннях.

Перевіряючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

На момент звернення виконавця до суду із поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен бути об`єктивно наявним і вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли у нього є всі реальні можливості виконати цей обов`язок (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

З матеріалів справи убачається, що зобов`язання покладено на боржника відповідно до рішення Апеляційного суду Київської області від 17 січня 2018 року.

Подання приватного виконавця у цій справі мотивовано тим, що боржником надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо наявності у нього майна, проте за результатами перевірки приватним виконавцем встановлено, що таке майно належить іншим особам.

Разом з тим, із даних письмових пояснень божника, поданих через представника ОСОБА_6 21 березня 2018 року, убачається, що на вимогу приватного виконавця надаються відомості про доходи та місце роботи, податкова декларація платника єдиного податку ФОП ОСОБА_2 , відомості про майнові права, на які може бути звернуто стягнення, а також Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - витяг №117838613 від 21 березня 2018 року.

Тобто, боржником подано відомості, сформовані відповідно до даних державного реєстру щодо об`єктів нерухомого майна станом на 21 березня 2018 року, відтак зазначене само по собі не може давати підстав уважати про вчинення дій, направлених на ухилення від виконання судового рішення.

Поряд з цим, боржником подано інші дані на вимогу приватного виконавця, в тому числі і відомості про місце роботи та про майнові права. Матеріали справи містять копії платіжних доручень, відповідно до яких , починаючи з травня 2018 року за місцем роботи боржника ТОВ "ТіДіСі України" здійснюються відрахування в рахунок погашення заборгованості.

Інших обставин, визначених приватним виконавцем як підтвердження факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, подання не містить, а посилання приватного виконавця на обізнаність про те, що боржник є співзасновником господарських товариств та про належність боржнику прав інтелектуальної власності само по собі не має логічним наслідком підтвердження факту ухилення.

Твердження приватного виконавця у поданні, що невиконання судового рішення необхідно розцінювати як ухилення від виконання зобов`язань, є помилковими та не грунтуються на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги стягувача з посиланням на ряд судових рішень, ухвалених щодо відчуження боржником ряду об`єктів нерухомого майна, відхиляються колегією суддів, оскільки з матеріалів справи убачається, що укладення таких угод мало місце до ухвалення рішення суду, яким покладено на боржника зобов`язання та яке наразі перебуває на виконанні. Посилання стягувача на обставини звернення боржника із скаргами та заявами у компетентні органи само по собі не свідчить про ухилення від виконання судового рішення, а є реалізацією законних прав особи. Окрім того, на зазначені обставини, як і на факт неповідомлення про місце проживання, не вказував приватний виконавець, звертаючись до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

З огляду на наведене, судом першої інстанції вірно установлено, що задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання, проте такі обмеження є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням. Проте наведені в поданні приватного виконавця мотиви та докази не вказують на ухилення особи від виконання покладених на неї судовим рішенням обов`язків.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390, 441, 446 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 травня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді І.М. Вербова

В.В. Соколова