ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/297/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кримської О.М.

за участю секретаря судового засідання Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 09.04.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір №500473299, у відповідності до якого відповідач отримав кредит в сумі 29985,38 грн. у строк до 10.04.2016 року із сплатою відсотків за користування кредитом.

Просило суд стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором №500473299, яка станом на 10.11.2015 року становила 49748,98 грн., що склала: заборгованість за кредитом - 28938,06 грн., заборгованість за відсотками - 7056,32 грн., заборгованість по комісії - 11354,60 грн., штраф - 2400,00 грн., а також просив стягнути судові витрати на сплату судового збору в сумі 1218,00 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 31 серпня 2016 року апеляційну скаргу Банку задоволено. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року у цій справі - скасовано та ухвалено нове рішення, за яким позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі - 49748 грн. 98 коп., яка складається: заборгованість за кредитом - 28938 грн. 06 коп., по відсоткам - 7056 грн. 32 коп., комісії - 11354 грн. 60 коп., штраф - 2400 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» понесені судові витрати по справі в сумі - 2733 грн. 80 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням апеляційного суду, ОСОБА_3 подав касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2018 року зазначену касаційну скаргу задоволено частково, рішення апеляційного суду Запорізької області від 31 серпня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наявності судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що 09.04.2014р. між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір №500473299, у відповідності до якого відповідач отримав кредит в сумі 29985,38 грн. у строк до 10.04.2016р. із сплатою відсотків за користування кредитом. Вказаний факт підтверджений всіма учасниками судового розгляду.

Відповідач всупереч умовам договору не сплачував заборгованість за кредитом та відсотками, в зв'язку з чим відповідно до наданого банком розрахунку станом на 10 листопада 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 49 748,98 грн.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 09 лютого 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №500473299 від 09.04.2014р.: за кредитом - 28938,06 грн., за відсотками - 1864,75 грн., по комісії - 3438,44 грн., штраф - 1000 грн., а також витрати по сплаті третейського збору в сумі 400,00 грн.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 про скасування вказаного рішення третейського суду. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23.07.2015р. та ухвалою ВССУ від 29.10.2015р. вказане судове рішення залишено без змін.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з ухваленням судового рішення від 09.02.2015р., мало місце дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, тому строк дії кредитного договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини.

Таким чином, банк втратив право на стягнення з боржника відсотків та інших платежів за користування кредитом, а також штрафних санкцій.

Відповідно до роз'яснень, викладених у абз.1,2 п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних прававідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави,зокрема, зазначені у ст.ст.599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконане грошове зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, про те, що наявність рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє права кредитора на отримання процентів за користування кредитом, передбачених договором за несвоєчасну сплату по кредиту, є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів з огляду на наступне.

Вимогами процесуального права визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Рішенням місцевого суду у справі № 751/3061/15-ц, яке залишено без змін судовими рішеннями апеляційного та касаційного судів, відмовлено у скасуванні рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Всеукраїнський Фінансовий Союз" від 09 лютого 2015 року.

При зверненні до суду з позовною заявою Банк не надав суду відомостей про те, що видавалися чи не видавалися виконавчі листи за рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Всеукраїнський Фінансовий Союз" від 09 лютого 2015 року.

Належних та допустимих доказів щодо відмови у видачі банку виконавчих листів матеріали справи не містять.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантоване право кожному на справедливий розгляд його справи судом.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: