Дата документу 21.02.2019 Справа № 318/1160/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 318/1160/18Головуючий у 1-й інстанції Петров В.В
Пр. № 22-ц/807/711/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника Шипілової Світлани Володимирівни на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 24 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4, в інтересах якої діє адвокат Чуміліна Юлія Євгенівна, до ОСОБА_2, в інтересах якої діє адвокат Шипілова Світлана Володимирівна, про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь суму боргу в розмірі 15000,00 грн., а також судовий збір.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що відповідач взяла у неї в борг грошову суму у розмірі 28950,00 грн. строком до 14 жовтня 2016 року. У зв'язку із нестабільною ситуацією в країні, сторони вирішили визначити суму боргу в іноземній валюті - доларах США. Станом на 14.10.2015 року офіційний курс гривні до долара США складав 21,81 грн. за 1 долар. Таким чином, після перерахунку суми боргу у долари США, сторони визначили борг в сумі 1327,00 доларів США. Факт передачі грошей відповідачу підтверджується написаною власноруч розпискою відповідача. Без будь - якої прив'язки до курсу валют, який змінювався на протязі користування грошима, відповідач повертала позивачу борг в сумі 28950,00 грн. частинами. Станом на 24.05.2018 року залишки боргу в сумі 15000,00 грн. їй не повернуті.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с.14) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 24 липня 2018 року (а.с. 25-27) позов ОСОБА_4 у цій справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, борг згідно розписки в розмірі 15000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 704,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 в особі представника Шипілової С.В. у своїй апеляційній скарзі (а.с. 32-35) просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 39).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 21 грудня 2018 року (а.с. 56), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 60).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач ОСОБА_4 не скористалась своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 в особі представника Шипілової С.В. не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, ч. 6 ст. 259, ст. 268, 351, 352, 355 ЦПК України, ст. ст. 545, 625, 1046, 1047, 1050 ЦК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що за договором позики ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_4 в борг 1327,00 доларів США строком до 14 жовтня 2016 року (розписка ОСОБА_2 від 14.10.2015 року, копія а.с. 5).

Розписка написана і підписана власноруч ОСОБА_2, що визнавалось сторонами у цій справі у суді першої інстанції, а тому не підлягало доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

На підтвердження укладення договору позики між фізичними особами - сторонами у цій справі та його умов представлена розписка ОСОБА_2 від 14.10.2015 року, яка посвідчує передання визначеної грошової суми, що відповідає положенням ст. 1047 ЦК України.

Ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно положень ст. 545 ЦК України кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути борговий документ (розписку) боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає на вимогу боржника. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого боргу.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що оригінал вищезазначеної розписки зберігається на руках у позивача, що визнавалось сторонами у цій справі у суді першої інстанції, а тому не підлягало доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України.

Виходячи з положень ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання за розпискою від ОСОБА_2 на суму 1327,00 доларів США., ОСОБА_4 повинна була повернути ОСОБА_2 оригінал розписки, або ж на вимогу відповідача видати розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Однак, належні, допустимі докази на підтвердження останнього у матеріалах цієї справи відсутні.

Суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) - вищезазначеного договору позики сторін у цій справі.

Так, за змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що не знайшли свого підтвердження посилання відповідача на те, що факт передачі грошей за договором позики відсутній, що розписка була написана за проханням матері відповідача. Фактів будь-якого незаконного спонукання ОСОБА_2 щодо написання розписки також судом першої інстанції було правильно не встановлено. Відповідач також не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів на підтвердження психологічного тиску на неї з боку її матері при написанні розписки, вона ні до, ні після її написання до правоохоронних органів з заявами щодо неправомірних дій відносно неї не зверталась, розуміючи наслідки написання такої розписки.

Крім того, в розписці зазначено, що ОСОБА_2 бере гроші в борг (а.с.5) в присутності свідка ОСОБА_6, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, а отже, твердження відповідача та її адвоката про те що, в розписці не вказано ні факту, ні дати передачі коштів спростовується змістом самої розписки, тому суд першої інстанції правильно вважав встановленим, що ОСОБА_2 позичила зазначену у розписці суму у ОСОБА_4, а не повернувши її 14.10.2016 року, порушила свої зобов'язання. Ніяких підтверджень про виконання зобов'язання ОСОБА_2 за розпискою суду першої інстанції також не було надано у цій справі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстав звільнення від доказування, визначених ст. 82 ЦПК України судом не встановлено. Позицію відповідача суд першої інстанції правильно розцінив як ухилення від виконання свого обов'язку щодо повернення боргу за договором позики.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, оскільки відповідач у встановлений строк не повернула взяті нею у позику грошові кошти, тобто не виконала зобов'язання належним чином відповідно до умов договору позики, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість пред'явленого позову позивача та необхідність задоволення його у повному обсязі у цій справі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в особі представника Шипілової С.В. дублюють доводи заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку у цій справі, з якою погоджується апеляційний суд.

Цими доводами не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі, останні лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку вона та її представник вважають єдино правильною та вірною.

Відповідач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду у цій справі належних, допустимих доказів на підтверджування існування інших правовідносин, ніж ті, що були встановлені судом першої інстанції у цій справі.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

При укладенні вищезазначеного договору позики сторін дотримано вимоги ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми договору.

Відповідач та її представник не надали суду першої інстанції у матеріали цієї справи належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі, та зокрема рішення суду в іншій справі про визнання вищезазначеного договору сторін недійсним з будь-яких підстав тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в особі представника Шипілової С.В.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в особі представника Шипілової С.В. не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору на загальну суму 1057,20 грн. (а.с. 44а), сплаченого нею при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника Шипілової Світлани Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 24 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 21.02.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.