Єдиний унікальний номер судової справи: 225/5520/19
Номер провадження: 6/225/312/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м.Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Ткач Г.В.,

за участю

секретаря судового засідання Черникової Н.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залу суду м.Торецька подання начальника Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року начальник Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Подання мотивовано тим, що на виконанні Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області перебуває зведене виконавче провадження ЗВП № 7131024, де боржником виступає юридична особа - Державне підприємство "Торецьквугілля", , юридична адреса: 85200, Донецька область, місто Торецьк, вул. Дружби, 19, до складу якого входять виконавчі документи про стягнення грошових коштів на користь фізичних та юридичних осіб: 389 незавершених виконавчих проваджень на суму 274 642 607 грн., з них: 87 виконавчих провадження на суму 3270745 грн. - вимоги щодо відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку із втратою годувальника; 101 виконавчих проваджень на суму 1 949 928 грн. - вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами та 18-виконавчих проваджень на суму 1 276 286 грн.- про стягнення заробітної плати; 135 виконавчих провадження на суму 262 665 457 грн. - вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету та 50 виконавчих провадження на суму 5480191 грн. - інші стягнення.

Заходи, вжиті державним виконавцем та неодноразові письмові попередження і нагадування про існуючу заборгованість, спрямовані до керівництва ДП «Торецьквугілля» бажаного результату не дали.

Одним із способів ухилення від виконання своїх зобов`язань є виїзд боржника за межі України, в тому числі на постійне місце проживання. Тому відповідно до вимог ст.11 Закону України«Про виконавче провадження» та ст.377-1 ЦПК України просить: тимчасово обмежити громадянина України - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України до повного виконання Державним підприємством "Торецьквугілля" зобов`язань перед фізичними та юридичними особами за зведеним виконавчим провадженням ЗВП № 7131024; заборонити відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб ДМС України в Донецькій області видачу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 проїзного документу до повного виконання Державним підприємством "Торецьквугілля" зобов`язань перед фізичними та юридичними особами за зведеним виконавчим провадженням ЗВП № 7131024; зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України вжити заходів щодо тимчасового затримання та вилучення наявних у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортів/проїзних документів.

В судове засідання державний виконавець не з`явився, надав заяву про розгляд подання за його відсутності, яке просив задовольнити.

Представник в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд подання за його відсутності, заявлені вимоги не визнав просив відмовити в їх задоволенні. Надав письмові заперечення, в яких зазначив, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань. Під ухиленням від виконання зобов`язання варто розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню. Зазначає, що дії керівника ДП "Торецьквугілля" свідчать про повну співпрацю з державною виконавчою службою і бажанням виконати покладені на підприємство рішенням суду зобов`язання. Протягом 2018-2019 років ДП «Торецьквугілля» добровільно було перераховано на рахунок державної виконавчої служби 2224,4 тис. грн., надавалися переліки обладнання, яке не використовується в виробництві, для його подальшого продажу Державною виконавчою службою через аукціон, (протягом 2019 року ДВС було реалізовано 24 одиниці техніки та обладнання), за вимогами надається достовірні відомості про доходи та майно, про рахунки у банках чи в інших фінансових установах.

Проте, державним виконавцем не надано суду доказів ухилення боржника від виконання рішення суду, тобто наявність лише невиконаного зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Тому просить у задоволенні заявлених вимог відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчив матеріали справи, суд доходить висновку, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах кожної держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадане вище право не може бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

З матеріалів вказаного подання, судом встановлено, що на виконанні у Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області перебуває зведене виконавче провадження ЗВП № 7131024, де боржником виступає юридична особа - Державне підприємство "Торецьквугілля", , юридична адреса: 85200, Донецька область, місто Торецьк, вул. Дружби, 19, до складу якого входять виконавчі документи про стягнення грошових коштів на користь фізичних та юридичних осіб: 389 незавершених виконавчих проваджень на суму 274 642 607 грн., з них: 87 виконавчих провадження на суму 3270745 грн. - вимоги щодо відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку із втратою годувальника; 101 виконавчих проваджень на суму 1 949 928 грн. - вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами та 18-виконавчих проваджень на суму 1 276 286 грн.- про стягнення заробітної плати; 135 виконавчих провадження на суму 262 665 457 грн. - вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету та 50 виконавчих провадження на суму 5480191 грн. - інші стягнення.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно з ч.1, 3 ст.441 Цивільного процесуального кодексу України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Слід зауважити, що словосполучення «невиконання боржником судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб)» означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань можуть бути підставами для відмови у задоволенні подання.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, що відповідно до Закону підлягає примусовому виконанню, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Отже, виконавець повинен довести факти умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього виконавчим документом зобов`язань. Особа, яка має не виконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Однак, матеріали подання не містять доказів про те, що боржник ухиляється від явки до державного виконавця, а відповідно і фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань.

Оскільки такий захід як обмеження у праві виїзду за межі України повинен бути виправданим, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), а дані, які б давали можливість зробити висновок про те, що боржник дійсно ухиляється від виконання зобов`язань, в матеріалах справи відсутні, суд доходить висновку, що подання подання начальника Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом, в поданні державний виконавець посилається на ст. 377-1 ЦПК України, яка втратила чинність, що є неправильним.

Крім того, з аналізу статті 441 ЦПК України вбачається, що суд вправі вирішувати питання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України тільки щодо боржника фізичної особи. Чинним цивільно-процесуальним законодавством не передбачено право суду тимчасово обмежувати у праві виїзду за межі України керівника боржника юридичної особи.

Оскільки заявлені вимоги державного виконавця щодо заборони в оформленні проїзного документу та тимчасового затримання ОСОБА_1 є похідними від основної вимоги - тимчасового обмеження у праві виїзду, вони теж задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.258,259,260,261,352,353,441 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні подання начальника Торецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5ч.1РозділуXIІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя: