Справа № 504/2526/19
Провадження № 2/504/1866/19
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадженняу справі

"30" липня 2019 р. смт. Доброслав

Суддя Комінтернівського районного суду Одеської області Барвенко В.К., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ Банк» код за , про визнання недійсним іпотечного договору від 02.11.2007 року, визнання недійсним договору про внесення змін до іпотечного договору від 01.10.2009 року, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

На обгрунтування свого позову та підсудності справи місцевому загальному суду в порядку цивільного судочинства заявник послався на таке:

02.11.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір на забезпечення кредитного договору від 02.08.2007 року № 11/07 між АТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Прогресбуд- Інвест».

У жовтні 2009 року між АТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін до іпотечного договору на забезпечення кредитного договору від 02.08.2007 року № 11/07.

21.04.2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. видано виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки за вищевказаним договором.

Правовою підставою позову є помилка щодо обставин укладення правочину, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилом ст. 20 ГПК України господарській суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інших справ у визначених законом випадків.

Відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. Отже законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи -підприємці.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Правилом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до положень статей 553, 554, 626 ЦК України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, договір поруки укладається кредитором і поручителем для забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.

Детальний аналіз змісту та підстав поданого позову вказує, що позивач як поручитель звернувся до місцевого суду з цивільним позовом до юридичної особи як іпотекодержателя за договором поруки, що укладений на забезпечення зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи.

Тобто між позивачем та відповідачем виник спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України.

Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За правилом статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

Суддя дійшов до висновку, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі N 910/1733/18 (провадження N 12-170гс18).

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Що стосується вимоги про оспорювання виконавчого напису нотаріуса суддя виходить з наступного:

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 р. «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб`єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 названого Закону нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Позов поданий фізичною особою (іпотекодавцем) до юридичної особи (іпотекоутримувача).

Виконавчий напис вчинений на виконання зобов`язання що виникло внаслідок укладеного кредитного договору між юридичними особами.

Суддя вважає, що, в даному конкретному випадку, слід дійти висновку, що спір між боржником та стягувачем, а також спір інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за сукупністю суб`єктного складу, характеру матеріальних правовідносин та предмету спору, належить розглядати за правилами господарського судочинства.

Таким чином суддя вважає, що поданий позов, виходячи з предмету та правової підстави позову, характеру матеріальних правовідносин, суб`єктного складу не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а має розглядатись за правилами господарського судочинства.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України).

На підставі наведеного, керуючись п.1 ч. 1 ст. 186, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ВТБ Банк» код за , про визнання недійсним іпотечного договору від 02.11.2007 року, визнання недійсним договору про внесення змін до іпотечного договору від 01.10.2009 року, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Роз`яснити, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя В.К. Барвенко