ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 639/2253/17

провадження № 22ц/818/145/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа -ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бінус Олена Олександрівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 липня 2018 року в складі судді Эрмоленко В.Б.,

у с т а н о в и в:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 в особі свого преставника ОСОБА_5 звернувся у суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бінус Олена Олександрівна, про визнання договорів кредиту, іпотеки, та поруки припиненими.

Позовна заява мотивована тим, що 15 листопада 2005 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» укладено Договір кредиту № 823/2-27/24/5-48, відповідно до умов якого позивачу надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 55 000 доларів США 00 центів зі сплатою 13,25% річних з кінцевим терміном погашення до 10 листопада 2020 року.

В цей же день з метою забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором укладено Іпотечний договір № 823/3-27/24/5-78, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, а також окремі Договори поруки № 823/3-27/24/5-80 та № 823/3-27/24/5-80, згідно з якими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поручилися перед АТ «Укрсоцбанк», за виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за даним кредитним договором. На виконання вказаного іпотечного договору внесено запис до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна про обтяження предмету іпотеки.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 квітня 2011 року з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнута заборгованість за Договором кредиту № 823/2-27/24/5-48 від 15 листопада 2005 року в загальному розмірі 523 818 грн. 15 коп. Рішення набрало законної сили 16 травня 2011 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року АТ «Укрсоцбанк» відмовлено в поновленні строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання та видачу виконавчих листів.

Зазначає, що з пред`явленням вимоги про дострокове стягнення всієї суми заборгованості розпочався перебіг строку позовної давності. З урахуванням рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 квітня 2011 року строк пред`явлення інших вимог: про стягнення заборгованості, звернення стягнення на премет іпотеки сплинув після трьох років з моменту переривання строку, а саме - 12 квітня 2014 року. Окрім цього, щодо поручителів взагалі встановлено строк пред`явлення вимог в 6 місяців. З урахуванням вказаного, вважає, що Іпотечний договір № 823/3-27/24/5-78 від 15 листопада 2005 року є припиненим і, як наслідок, наявність запису в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна щодо житла є неправомірним та порушує права власника.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати припиненими: Договір кредиту № 823/2-27/24/5-48 від 15 листопада 2005 року, Іпотечний договір № 823/3-27/24/5-78 від 15 листопада 2005 року, Договори поруки № 823/3-27/24/5-80 та № 823/3-27/24/5-80 та виключити з Єдиного державного реєстру обтяжень нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження квартира АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). За загальним правилом ЦК України з сплив строку пред`явлення виконавчого листа про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 є піставою для відмови у відкритті виконавчого провалження, а не підставою для припинення правовідносин, що виникли у зв`язку з укладенням кредитного договору. Даних про те, що банк змінював дату повернення кредиту, поручителі отримували від банку вимоги про погашення кредитної заборгованості або пред`явив позов до поручителів, матеріали справи не містять. Крім того, немає доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уповноважували позивача звертатись до суду від їх імені. Оскільки заборгованість за кредитним договором не погашена, підстав для визнання договору іпотеки припиненим немає.

29 серпня 2018 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_1 звернувся до Апеляційного суду Харківської області з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що банк, звернувшись з позовом про дострокове стягнення кредиту, в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов'язання за договором кредиту, своїм правом на пред'явлення виконавчого документу не скористався, що тягне за собою ряд наслідків, які висвітлені у рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а також в постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 910/1408/15-г, які залишились поза увагою суду першої інстанції.

Відповідач, треті особи заочне рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області в складі судді Колтунової А.І. від 12 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УШ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

08 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 15 листопада 2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено Договір кредиту № 823/2-27/24/5-48, відповідно до умов якого позивачу надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 55 000 доларів США 00 центів зі сплатою 13,25% річних з кінцевим терміном погашення до 10 листопада 2020 року.

Відповідно до пункту 1.1. умов цього договору ОСОБА_1 зобов'язався погашати суму основної заборгованості за графіком, щомісячний платіж становить 306 доларів США 55 центів, останній платіж підлягав сплаті 10 листопада 2020 року.

В цей же день з метою забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором укладено Іпотечний договір № 823/3-27/24/5-78, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 6.3. Іпотечного договору № 823/3-27/24/5-78 від 15 листопада 2005 року цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення зобов'язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством, зокрема, Законом України «Про іпотеку».

Крім того, 15 листопада 2005 року також укладено окремі Договори поруки № 823/3-27/24/5-80 та № 823/3-27/24/5-80, згідно з якими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поручилися перед АТ «Укрсоцбанк» за виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за даним кредитним договором. На виконання вказаного іпотечного договору внесено запис до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна про обтяження предмету іпотеки.

Відповідно до пунктів 5.2. Договорів поруки № 823/3-27/24/5-80 та № 823/3-27/24/5-80 від 15 листопада 2005 року ці договори набирають чинності з дати їх укладання та діють до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 квітня 2011 року з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнута заборгованість за Договором кредиту № 823/2-27/24/5-48 від 15 листопада 2005 року в загальному розмірі 523 818 грн. 15 коп. Рішення набрало законної сили 16 травня 2011 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року АТ «Укрсоцбанк» відмовлено в поновленні строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання та видачу виконавчих листів.

Судом першої інстанції встановлено, ця обставина сторонами не заперечувалась, що ОСОБА_1 отримав у відповідача кредитні кошти, проте зобов'язання щодо їх повернення не виконав.

Згідно з частиною 1 статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом, зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, установлених договором або законом (частини 1 та 2 статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу 1 книги 5 «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона в момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо впродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом, ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку щодо передання майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі сливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов зі спливом строку позовної давності (частина 3 статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина 5 статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина 1 статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина 2 статті 598 ЦК України), якщо такого його права не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України № 898-1У «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-1У) іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина 1 статті 3 Закону № 898-1У). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 Закону № 898-1У).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону № 898-1У. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим законом.

Так, згідно з абзацом 2 частини 1 статті 17 Закону № 898-1У іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням цей Закон не передбачає.

Проаналізувавши положення статті 17 Закону № 898-1У у взаємозв'язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, Верховний Суд України дійшов такого висновку, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону № 898-1У.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс17.

Отже, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного та іпотечного договорів припиненими, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що факт відмови у поновленні строку для пред'явлення виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» в особі Харківської обласної філії боргу за Договором кредиту від 15 листопада 2005 року № 823/2-27/24/5-48, виданих на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 квітня 2011 року, не є підставою для припинення договорів кредиту та іпотеки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 - представника ОСОБА_1 не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Вимоги позову в іншій частині задоволенню не підлягають, як похідні від вимог щодо визнання припиненими договорів кредиту та іпотеки.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі заявник.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова