Справа № 338/1013/18
Провадження № 22-ц/4808/229/19
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П, ОСОБА_1

секретаря Мельник О.В.

з участю позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Богородчанського районного суду від 06 грудня 2018 року, в складі судді Битківського Л.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 15935 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Одночасно позивачка поставила питання про стягнення аліментів на своє утримання - в розмірі 9561 грн. щомісячно до досягнення молодшою дитиною трьохрічного віку.

Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 2016 року, а до того з 2009 року жили у фактичних шлюбних стосунках. За цей час у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 з січня 2018 року вони припинили спільне проживання, хоча офіційно шлюб не розірвали. Діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач ухиляється від свого обов»язку щодо належного утримання дітей та у добровільному порядку надавати достатньо коштів на їх утримання відмовляється.

На даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, її доходи є мізерними. Відповідач проживає та працює за межами держави та має стабільні доходи, тому вважає, що слід стягувати з відповідача аліменти на їх утримання в твердій грошовій сумі.

Рішенням Богородчанського районного суду від 06 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей, дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі по 3000 грн. щомісячно до досягнення ними повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання до досягнення сином ОСОБА_7 трьохрічного віку у розмірі 2000 грн. щомісячно.

Стягнення аліментів розпочато з 23 серпня 2018 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з»ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що при визначенні розміру аліментів, суд першої інстанції не врахував обставин, визначених ст.182 СК України.

Зазначив, що враховуючи його витрати на житло, проїзд, харчування і ліки, в нього не буде змоги сплачувати аліменти в визначеному судом розмірі. Окрім цього, судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що він є батьком неповнолітньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка також потребує матеріальної допомоги.

Вказує, що визначений судом розмір аліментів поставить його у скрутне становище, в зв»язку з чим, він буде позбавлений змоги забезпечити мінімальні стандарти для свого існування.

На даний час у нього немає постійної роботи, його доходи є незначними, за станом здоров»я не може виконувати високооплачувану роботу.

Обов»язок утримувати дитину є рівною мірою обов»язком як матері так і батька, а не тільки батька.

Апелянт вважає, що жодних доказів, які б могли підтвердити його матеріальні можливості сплачувати аліменти на користь позивачки у розмірі 8000 грн. щомісячно матеріали справи не містять, а рішення суду прийнято виключно на припущеннях позивача.

Апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів на дітей в розмірі 1500 грн. щомісячно на кожну дитину, та на утримання позивачки 800 грн. на місяць.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не має.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 підтримали вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 заперечила доводи апеляційної скарги, посилаючись на те, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п.п. 1,2,5 ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що позивач здійснює догляд за дитиною, яка не досягла трьохрічного віку та не має змоги працювати і утримувати себе самостійно, відповідач натомість є особою працездатного віку, легально перебуває на території Італії, має дозвіл на працю, а тому взмозі сплачувати аліменти по 3000 грн. щомісячно на кожну дитину та 2000 грн на утримання ОСОБА_2 до досягнення сином ОСОБА_6 трьохрічного віку.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується витягами з актів про народження №130 та № 106 мерії міста Феррара Італія.

Встановлено, що сторони з січня 2018 року припинили спільне проживання. неповнолітні діти проживають з матір»ю ОСОБА_2 в смт. Солотвин, а відповідач постійно проживає та працює в Італії. Добровільно питання утримання неповнолітніх дітей сторонами не врегульовано.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач пересилає кошти на утримання дітей у розмірі 100-150 євро в місяць.

Позивач пред»явила позов про стягнення з відповідача коштів на утримання дітей та своє утримання до досягнення сином ОСОБА_6 трьохрічного віку, посилаючись на те, що відповідач не надає достатньо коштів на утримання дітей для забезпечення гармонійного їх розвитку, а також не надає коштів на її утримання, хоча має можливість таку допомогу надавати.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст.ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України обов»язок щодо утримання дитини покладений на обох батьків.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов»язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною другою зазначеної статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч.2 ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність, за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч.ч.2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей та на утримання ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно взяв до уваги стан здоров»я сторін та неповнолітніх дітей, їх матеріальне становище, наявність у відповідача на утриманні ще однієї неповнолітньої дитини, а також те, що відповідач проживає та працює в Італії, що ОСОБА_2 не працює та здійснює догляд за сином ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6, наведені позивачем докази понесених витрат на утримання дітей та забезпечення належного рівня їх проживання та дійшов обгрунтованого висновку про те, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дітей по 3000 грн. щомісячно на кожну дитину та на утримання позивачки по 2000 грн. до досягнення сином трьохрічного віку.

Апелянт ОСОБА_3 заперечуючи висновок суду першої інстанції щодо його спроможності сплачувати аліменти у визначеному розмірі не подав суду будь-яких доказів щодо отримуваного ним доходу в Італії.

До апеляційної скарги апелянт долучив докази несення ним витрат по оренді житла, оплаті комунальних послуг в Італії, однак такі подано без офіційного перекладу, крім того, за відсутності доказів щодо отримання доходу не можуть свідчити про його майновий стан.

Із представленої довідки регіонального офісу центру зайнятості м. Феррара від 08 лютого 2019 року (переліку виконуваних робіт) вбачається, що ОСОБА_3 у період з 15 березня 2017 року по 30 січня 2019 року працював на підставі строкових договорів (повний робочий день) на посаді будівельника -різноробочого на підприємстві САНСОНЕ ПІЄРПАОЛО та на підприємстві ТЕМПОР СПА, а з 04 лютого 2019 року перебуває на обліку в центрі зайнятості як безробітний. Разом з тим, апелянтом не подано доказів отримання заробітної плати на вказаних підприємствах.

Таким чином, апелянтом не представлено суду належних доказів того, що визначений судом розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей по 3000 грн. щомісячно на кожну дитину та на утримання позивачки по 2000 грн. щомісячно до досягнення сином трьохрічного віку поставить його скрутне становище та що він буде позбавлений змоги забезпечити мінімальні стандарти для свого проживання.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, а тому підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 06 грудня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_1