ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 лютого 2019 року

м. Харків

справа № 2011/9640/12

провадження № 22-ц/818/118/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

учасник справи:

позивач - Управління служб у справах дітей Дзержинського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області,

відповідач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2012 року в складі судді Грищенко І.О. та на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 липня 2013 року в складі судді Грищенко І.О.,

у с т а н о в и в:

У квітні 2012 року Управління служб у справах дітей Дзержинського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 зареєстрована в гуртожитку Державного підприємства «Харківський завод Електроапаратури» АДРЕСА_1, однак фактично проживала з неповнолітнім сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без реєстраційного обліку в селищі ім. Свердлова Всеволожського району Ленінградської області. В липні ОСОБА_1 залишила сина та за місцем тимчасового проживання не повернулась. У зв'язку з цим, з липня 2011 року неповнолітня дитина утримувалась в соціальному притулку для дітей «Транзит» міста Санкт - Петербург.

ОСОБА_2, не вважаючи себе біологічним батьком дитини, відмовився вирішувати питання щодо повернення сина йому на виховання та в письмовій заяві не заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до Угоди про співробітництво держав - учасниць СНД з питань повернення неповнолітніх до держави їх постійного проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, був доставлений в приймальник - розподільник для дітей ГУМВС України в м. Києві, де утримувався з 09 квітня 2012 року по 07 травня 2012 року. З 07 травня 2012 року дитина перебуває в Харківському обласному притулку для дітей.

Посилаючись на те, що відповідачі нехтуючи своїми обов'язками відносно неповнолітнього сина, байдуже ставляться до нього, не піклуються про фізичний та духовний розвиток, не приймають участі у підготовці для самостійного життя, позивач просив позбавити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина та стягнути з них аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на особовий рахунок дитини.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2012 року позов задоволено. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позбавлені батьківських прав відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стягнуто по 1/4 частині всіх видів заробітку щомісячно з кожного, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на особовий рахунок ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі самоусунулися від виконання обов'язків по вихованню дитини, не піклуються про її фізичний та духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, жодного разу не намагалися зустрітися з сином.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 липня 2013 року в складі судді Грищенко І.О. про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником стягувачем в резолютивній частині рішення та у виконавчих листах зазначено ОСОБА_4.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2018 року в складі судді Штих Т.В. заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2012 року залишена без задоволення.

04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Харківського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в 2011 році вона була насильно вивезена до республіки Узбекистан, де їй було виготовлено необхідні документи для виїзду в Ізраїль. Вирватись з -під насильного утримання вона змогла розбивши вітрину та попавши в поле зору поліції Тель - Авіва. Після депортації в Україну вона знайшла місце перебування сина та більше не переривала з ним зв'язку. ОСОБА_4, яка стала опікуном сина 20 березня 2013 року, з 03 листопада 2014 року не виконує обов'язки опікуна, однак виконавчу службу про це не повідомила. Вказує, що з Харківського обласного притулку для дітей вона не могла забрати сина, оскільки не мала житла. Ухвала суду першої інстанції про заміну сторони виконавчого провадження постановлена без її належного повідомлення.

Управління служб у справах дітей Дзержинського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області, ОСОБА_2, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області рішення суду першої інстанції та ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 22 листопада 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 17 січня 2003 року, що підтверджується Свідоцтвом НОМЕР_1 виданим 17 січня 2003 року відділом реєстрації актів громадського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 29.

Під час шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_1 зареєстрована в гуртожитку Державного підприємства «Харківський завод Електроапаратури» АДРЕСА_1, однак фактично проживала з неповнолітнім сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без реєстраційного обліку в селищі ім. Свердлова Всеволожського району Ленінградської області.

З липня 2011 року неповнолітня дитина утримувалась в соціальному притулку для дітей «Транзит» міста Санкт - Петербург.

Відповідно до Угоди про співробітництво держав - учасниць СНД з питань повернення неповнолітніх до держави їх постійного проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, був доставлений в приймальник - розподільник для дітей ГУМВС України в м. Києві, де утримувався з 09 квітня 2012 року по 07 травня 2012 року. З 07 травня 2012 року дитина перебувала в Харківському обласному притулку для дітей.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі самоусунулися від виконання обов'язків по вихованню дитини, не піклуються про її фізичний та духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, жодного разу не намагалися зустрітися з сином.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що в 2011 році вона була насильно вивезена до республіки Узбекистан, де їй було виготовлено необхідні документи для виїзду в Ізраїль. Вирватись з -під насильного утримання вона змогла розбивши вітрину та попавши в поле зору поліції Тель - Авіва. Після депортації в Україну вона знайшла місце перебування дитини. З Харківського обласного притулку для дітей вона не могла забрати сина, оскільки не мала власного житла. Однак, вона ніколи не відмовлялася від сина, підтримувала з ним відносини, спілкувалася та в міру своїх матеріальних можливостей піклувалася про сина. ОСОБА_3, який на даний час є повнолітньою особою, також не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки вважає матір та малолітню сестру своєю сім'єю.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова № 3) роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України (абзац 2 пункту 16 Постанови № 3).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції від 31 жовтня 2012 року в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав та стягнення з неї аліментів підлягає скасуванню, з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції від 31 жовтня 2012 року в частині позбавлення ОСОБА_2батьківських прав та стягнення з нього аліментів не оскаржувалося, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядалося.

16 липня 2013 року ОСОБА_4 звернулася у суд із заявою про заміну сторони виконавчого провадження в порядку статті 378 ЦПК України.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 липня 2013 року в складі судді Грищенко І.О. про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником стягувачем в резолютивній частині рішення та у виконавчих листах зазначено ОСОБА_4

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 березня 2013 року № 147 ОСОБА_4 призначено піклувальником ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 29 лютого 2013 року дитину передано на її виховання, а тому згідно з вимогами статті 378 ЦПК України є підстави для заміни сторони виконавчого провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з таких підстав.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 березня 2013 року № 147 ОСОБА_4 призначено піклувальником ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бондаренко Катерини Дмитрівни від 21 лютого 2018 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_7 на підставі виконавчого листа № 2/2011/4512/2012, виданого 29 листопада 2013 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно з кожного, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Однак, Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 05 листопада 2014 року № 655 ОСОБА_4 звільнено від повноважень піклувальника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З урахуванням викладеного, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, як похідна від рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Враховуючи особливості даної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що понесені ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги необхілдно залишити без компенсації.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2012 року та на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 липня 2013 року задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2012 року скасувати в частині позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів з ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нову постанову.

В задоволенні позову Управління служб у справах дітей Дзержинського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 липня 2013 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 лютого 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова