Справа № 263/9254/19
Провадження № 2/263/2005/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

20 вересня 2019 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

за участю секретаря Рудь Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 21 червня 2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій, керуючись ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, позивач просить суд: визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . За вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_2 , але з 11 вересня 2018 року остання не проживає, участь в оплаті комунальних послуг не приймає, спільний побут не ведуть, її особистих речей у квартирі не має.

Відповідач не скористалася своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направила.

Рух справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 20 вересня 2019 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Позивач у позовній заяві просив суд розглядати справу без його участі, не заперечував проти заочного вирішення справи.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 2004 року, яке видане згідно з розпорядженням (наказом) від 13 січня 2004 року № 28469/н, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 лютого 2004 року № 2810599.

Згідно з довідкою, виданою головою ОСББ «Металургів 113» у квартирі АДРЕСА_1 , станом на 06 червня 2019 року у квартирі проживає ОСОБА_1 , 1952 року народження, фактично не проживає з 11 вересня 2018 року ОСОБА_2 , 1968 року народження.

Як вбачається з інформації, наданої Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 12 червня 2019 року № 02-147-0764 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Проводячи оцінку аргументів позивача, які ґрунтуються на поданих доказах, суд приходить до висновку, що у своїй сукупності вони вказують на відсутність підстав для вирішення судом питання щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування указаним житловим приміщенням, з підстав, передбачених ст. ст. 71, 72 ЦК України, виходячи з наступного.

Главою 2 ЖК УРСР урегульований порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Отже ст. 71 ЖК України стосується збереження жилого приміщення за наймачем або членом його сім`ї в будинках державного і громадського фонду, а ст. 405 ЦК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в приватному жилому фонді.

Ці норми закону є гарантією житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання, однак вони встановлюють різну правову природу та особливості припинення права користування жилим приміщенням.

З представленого договору купівлі-продажу квартири та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається належність позивачу на праві приватної власності указаної квартири, тому правових підстав для застосування ст. ст. 70-71 ЖК УРСР немає.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Тож із вищевказаних норм випливає, що саме власнику будинку належить право користування та розпорядження своєю власністю і поряд з ним мають право користування цим будинком члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника будинку на користування будинку існує лише до тих пір, поки право власності на нього не припинене.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до статті 264 ЦПК України на суд покладений обов`язок вирішити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

З аналізу указаної норми вбачається, що до повноважень суду не відноситься зміна підстав позову з власної ініціативи, оскільки підстави позову можуть бути змінені лише за заявою позивача, поданою у встановлений законом строк.

Оскільки правовідносини виникли з приводу користування квартирою приватного житлового фонду, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню глава 6 ЖК Української РСР та книга третя ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік способу захисту цивільних прав та інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним i суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), тому, оскільки квартира: АДРЕСА_2 , належить на праві власності позивачу, його позов про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування такою квартирою, заявлений із підстав ст. 72 ЖК УРСР, задоволенню не підлягає.

Про правові підстави, передбачені ст. 405 ЦК України, позивачем не заявлялося вимог, тому заявлений ним позов не ґрунтується на нормах матеріального права та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому такий відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладається на позивача та не підлягає відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 42, 48, 76, 81, 82, 83, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2

Суддя О.М. Музика