КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 760/10106/16-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Оксюта Т.Г.

19 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Головне територіальне Управління юстиції в Харківській області, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гороша АнжелаОлександрівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, серія та номер 47, виданий 12.04.2016, номер запису про право власності 14132403, рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень індексний номер 29216737 від 12.04.2016.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на порушення судом норм процесуального права, на не дослідження та ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, які мають значення для справи.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що позивача не повідомлено про факт незаконного відчуження її квартири, жодних повідомлень щодо відступлення прав за іпотечним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки не надходило, про порушення права власності приватним нотаріусом також не відомо.

Зазначає, що відповідачем допущено порушення положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Звертає увагу на те, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 не звертався до позивача стосовно погодження ціни продажу предмета іпотеки та копія оцінки не надавалась.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2248/2019
У відзиві на апеляційну скаргу Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначила, що договір купівлі-продажу був укладений з дотриманням норм чинного законодавства, відповідач - 1 набув спірну квартиру у право власності правомірно, договір посвідчений приватним нотаріусом з дотриманням порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Звертає увагу на те, що Договором про іпотеку міститься відповідне застереження, передбачене ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а тому в даному випадку законом не передбачено обов'язкової наявності рішення суду про задоволення вимог іпотекодержателя за договором іпотеки на майно.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне територіальне Управління юстиції в Харківській області просило слухати справу без участі його представника та прийняти законне і обґрунтоване рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Представник зазначив, що приватний нотаріус особисто відповідає за здійснення своєї приватної нотаріальної діяльності та вчинення ним нотаріальних дій. Головне територіальне Управління юстиції у Харківській області не є суб'єктом правовідносин, а також не несе відповідальності за шкоду, завдану неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю приватних нотаріусів. Головні територіальні управління юстиції в областях не перебувають у трудових відносинах з приватними нотаріусами.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечувала проти апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_4 та треті особи в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову суд виходив з необґрунтованості позовних вимог

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16.09.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2131, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_3 передав у власність позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 249 920,00 грн., що еквівалентно 31 240,00 доларів США строком до 16.09.2011.

Також, в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 16.09.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки від 16.09.2010, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19.02.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу 188 601,33 грн., пеню в сумі 926 032,53 грн., 3% річних в сумі 7 611,23 грн., індекс інфляції в сумі 371,91 грн. та суму судового збору 3 441,00 грн.

На виконання рішення суду, 21.02.2014 ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження №42174870 про стягнення суми боргу з ОСОБА_2

12.05.2014 ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що на заочне рішення суду була подана апеляційна скарга, постановою державного виконавця від 18.12.2014 виконавчий лист про стягнення боргу з ОСОБА_2 повернуто до суду

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2014 заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19.02.2013 змінено, зменшено розмір пені, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 з 926 032,53 грн. до 100 000,00 грн. В іншій частині заочне рішення залишено без змін.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна ОСОБА_2 стало відомо, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, що належала позивачу на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2016 перейшла у власність ОСОБА_4

Позивач зазначила, що договір купівлі-продажу від 12.06.2016 підлягає визнанню недійсним, оскільки відповідач з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не звертався.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з ч. 3 ст. 36 даного Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналіз зазначених норм права свідчать, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Підпунктом 5.4.2 пункту 5 Договору іпотеки від 16.09.2010 передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

З наведених вище умов договору іпотеки вбачається, що сторони узгодили порядок набуття права власності на іпотечне майно відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Матеріали справи свідчать, що 12.04.2016 між ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_8 на підставі довіреності (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О. за реєстровим №47.

На підтвердження права власності на нерухоме майно, а сааме зазначеної квартири, продавцем було надано наступні документи:

договір іпотеки, посвідчений 16.09.2010 приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М., зареєстрований в реєстрі за №2132;

право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.03.2016, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу квартири від 12.04.2016 був укладений з порушенням вимог законодавства.

Враховуючи вищевикладене та те, що при розгляді справи в суді першої інстанції не встановлено правових підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем допущено порушення положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів зазначає наступне.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року N 1304-VII.

Відповідно до ст. 1 цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предмет іпотеки, згідно із ст. 5 Законом України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Отже вищевказаний Закон підлягає застосовуванню до правовідносин, які виникають щодо забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

У даному випадку відносини виникли між позичальником - ОСОБА_2 та позикодавцем - ОСОБА_3 фізичною особою, а не кредитною установою, тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не регулює дані правовідносини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 не звертався до позивача стосовно погодження ціни продажу предмета іпотеки та копія оцінки не надавалась, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Матеріали справи свідчать, що згідно звіту про оцінку майна ТОВ «Альянс-оцінка», станом на 07.04.2016 вартість квартири АДРЕСА_1 становить 249 500,00 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.04.2016 зазначена квартира була продана за 249 500,00 грн.

Таким чином, ціна продажу предмета іпотеки була встановлена на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності відповідно до вищевказаної норми права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивача не повідомлено про факт незаконного відчуження її квартири, щодо відступлення прав за іпотечним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки не надходило не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2, вважаючи неповідомлення її іпотекодержателем про мету укладення договору купівлі-продажу не позбавлена можливості звернення до суду із відповідним позовом щодо відшкодування завданих збитків іпотекодержателем.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги фактично збігаються із вимогами позовної заяви, по яким суд першої інстанції надав відповіді з якими погоджується і колегія суддів.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21.02.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

Н.В.Поліщук