ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року

м. Харків

Справа № 639/6578/18

Провадження № 22-ц/818/1222/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року в складі судді Баркової Н.В.,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про відновлення права помешкання повернуто позивачу.

27 грудня 2018 року на вказане судове рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 13 грудня 2018 року та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що суд безпідставно повернув позовну заяву, позбавив позивача права на судовий захист своїх законних прав та інтересів. До позову були надані докази, позовні вимоги обґрунтовані. Висновок суду про повернення позову у зв'язку з не усуненням недоліків, а саме не зазначенням конкретного способу захисту, не зазначенням доказів на підтвердження вимог вважає необґрунтованим.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 січня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року в складі судді Баркової Н. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про відновлення права помешкання.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 січня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про відновлення права помешкання.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

24 січня 2019 року надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, в якому вона просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від13 грудня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2, третьою особою зазначено ОСОБА_3, в якому просить суд примусовим виконанням обов'язку в натурі відновити її права на помешкання 2-6, її права на 9,4 кв.м, якого не припинилися за несплатою відповідачем компенсації, вартість інших 5,4 кв.м майже дорівнює 1/2 вартості льоху Е, права на який рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.03.2014 року встановлені за відповідачем, що відповідає матеріальним правам позивача на розподіл у рівних долях між нею та ОСОБА_2 спадкової частини домоволодіння, які не припинилися за несплатою відповідачем компенсації; на підставі того, що рішенням Апеляційного суду від 12.03.2014 року не розподілені у натурі частки зі ОСОБА_3, тому не припинена їхня спільна часткова власність, для припинення якої було проведено експертизу, на підставі висновків рішення Апеляційного суду від 22.05.2013 року, яким встановлена неправосудність невизнання існування у позивача прав на підписання мирової угоди, відновити її права на безвідплатну передачу ОСОБА_3 прав на неподільну частку позивача.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року позовну заяву було залишено без руху у зв'язку із тим, що позивачем в порушення п.4, 5 ч.3 ст.175 ЦПК України не зазначено на яке саме помешкання вона просить відновити її права, при цьому одночасно позивач зазначає, що такі права не припинилися за несплатою відповідачем компенсації, а також позивач не зазначено спосіб, у який просить суд відновити її права, а також не зазначає докази на підтвердження порушення її прав.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про відновлення права помешкання повернуто позивачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 та 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

На виконання ухвали суду від 20 листопада 2018 року про залишення позовної заяви без руху 29 листопада 2018 року ОСОБА_1 подала клопотання, в якому додатково було обґрунтовано зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги із зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини (а.с. 42-43).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу способами, які не заборонені законом, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Згідно положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У справі "Церква села Сосулівка проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює "право на суд", в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов'язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (див. "Голдер проти Об'єднаного Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року, Серія A, N 18, ст. 18, п. 36). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. "Беллет проти Франції", рішення від 4 грудня 1995 року, Серія A, N 333-Б, ст. 42, п. 36).

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Посилання суду першої інстанції на не уточнення позивачем своїх позовних вимог не може бути підставою для відмови у прийнятті позовної заяви до розгляду, оскільки ОСОБА_1 виклала свої вимоги так як вважала за потрібне, що не може бути перешкодою в доступі до правосуддя.

При відкриті провадження суд не перевіряє позовну заяву на предмет її обґрунтованості та доведеності, а лише - на відповідність її вимогами статей 175-177 ЦПК України та дотримання позивачем правил територіальної підсудності, виходячи з предмета пред'явленого спору.

Фактично суддя вдався до аналізу викладених позивачем позовних вимог, що не віднесено до компетенції судді на стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви.

Згідно ч. 1 ст. 189 ЦПК України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з'ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Статтею 197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд, зокрема, у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви; з'ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з'ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує заяви та клопотання учасників справи; встановлює порядок з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 379, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року - задовольнити.

Ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її прийняття, відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова