Провадження № 22-ц/802/234/19 Категорія: 56 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Грушицького А.І., Данилюк В.А.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Західтранссервіс плюс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що в період з 03.05.2017 року по 27.04.2018 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 27.04.2018 року її було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату згідно наказу № 21-к. Вказаним наказом була також передбачена виплата вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України та виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 24 календарних дні.

Позивач також зазначала, що в день її звільнення з роботи відповідач не повідомив її в письмовій формі про нараховані суми, належні їй при звільненні та не здійснив виплату належних грошових коштів. Зокрема, при звільненні їй не було проведено нарахування та виплату заробітної плати за період з 03.05.2017 року по 27.04.2018 року на загальну суму 19330,00 грн., не нараховано компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 1960,17 грн. та вихідну допомогу в розмірі 3346,00 грн.

Крім того позивач вказала на те, що при прийнятті її на роботу відповідач змусив її підписати наказ про прийняття на посаду охоронника з неповним робочим днем, однак, фактично вона працювала в режимі повного робочого дня, а оплата праці їй проводилась з розрахунку 0,5 посадового окладу.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з ТзОВ «Західтранссервіс плюс» в її користь 24636,17 грн. заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду та 10000 грн. моральної шкоди.

В ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача в її користь 38027,29 грн., з яких: 21274,81 грн. - заборгованість по заробітній платі, компенсація за щорічну відпустку та вихідна допомога; 16752,48 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення судом норм матеріального права та неналежне з'ясування судом усіх обставин справи, просила рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення її позову в повному обсязі.

Справа апеляційним судом розглянута в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи відповідно до частини 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України.

Апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела суду того, що вона працювала у відповідача охоронником протягом повного робочого дня, в зв'язку з чим позивачу в день її звільнення з роботи правомірно були виплачені належні їй кошти пропорціонально відпрацьованого часу.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та зроблені з дотриманням вимог закону.

Із матеріалів справи убачається, що 03 травня 2017 року наказом № 21-к від 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду охоронника ТзОВ «Західтранссервіс плюс» із неповним робочим днем з оплатою праці пропорціонально відпрацьованому часу та з окладом згідно штатного розпису (а. с. 5-8).

Про те, що позивач працювала у відповідача неповний робочий підтверджується також табелями обліку використання робочого часу працівників ТзОВ «Західтранссервіс плюс» в період з травня 2017 року по квітень 2018 року (а.с.110-121).

Згідно зі статтею 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом, неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Наказом підприємства № 1-ОС від 03.01.2018 року було затверджено штатний розпис ТзОВ «Західтранссервіс плюс» (а. с. 80), а наказом підприємства № 2-ОС від 28.02.2018 року «Про внесення змін до штатного розпису» з 01.03.2018 року внесено зміни до штатного розпису, затвердженого наказом №1-ОС від 03.01.2018 року а саме: виведено з штату підприємства посаду охоронника - 1 одиницю (а.с. 81).

28 лютого 2018 року роботодавець попередив свого працівника ОСОБА_1 про скорочення штату працівників товариства, а також про скорочення займаної нею посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 82).

Наказом № 21-к від 27 квітня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та зобов'язано бухгалтерію підприємства виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двомісячного середнього заробітку та компенсацію за 24 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 03.05.2017 року по 27.04.2018 року (а.с. 83).

Конституція України гарантує право кожному громадянину на звернення до суду за вирішенням порушених прав.

Тому, у разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 141 КЗпП встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (стаття 94 КЗпП України).

Аналогічні положення передбачені Законом України «Про оплату праці».

За положеннями частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі не виплати належних працівникові сум при звільненні з роботи при відсутності спору про їх розмір на роботодавця покладається відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, якщо він не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно із розрахунком, наданим відповідачем, при звільненні позивача ОСОБА_1 з роботи роботодавцем було нараховано та виплачено позивачу належні їй при звільненні суми, а саме: 1430,64 грн. компенсації за невикористану відпустку та 4100,00 грн. вихідної допомоги, що в загальній сумі складає 7580 грн.64 коп. (а.с. 63,85).

Крім того, судом встановлено, що проведеним інспектором праці Управління Держпраці у Волинській області інспекційним відвідуванням будь-яких порушень щодо порядку звільнення ОСОБА_1 з роботи та виплати належних коштів їй при звільненні сум не виявлено, що підтверджується наявним у матеріалах справи актом інспекційного відвідування № ВЛ-196/406/АВ від 10.05.2018 року (а.с. 86-90).

Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказувала на те, що вона була прийнята на роботу охоронником на умовах неповного робочого дня, хоча позивач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження цього.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що копія журналу прийому, здачі приміщень під охорону не підтверджує того, що позивач працювала у відповідача протягом повного робочого дня.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції та не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді