Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 755/12517/16-ц

провадження № 61-30078св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Всеукраїнська благодійна організація «Український фонд культури»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року складі судді Арапіної Н. Є. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» про поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 2004 року до 18 липня 2016 року перебувала у трудових відносинах з Всеукраїнською благодійною організацією «Український фонд культури». Наказом заступника голови правління Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» ОСОБА_5 від 18 липня 2016 року її звільнено з посади завідувача відділом виставок та інформацій Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Із зазначеним наказом її було ознайомлено та видано копію, однак не надано дозволу на ознайомлення з документами, які слугували звільненню із займаної посади. Крім того, їй було відмовлено у видачі трудової книжки.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки прогулів вона не вчиняла, а обставини звільнення пов'язує з неприязним ставленням до неї заступника голови правління ОСОБА_5

У зв'язку з наведеним позивач просила суд поновити її на роботі на посаді завідувача відділом виставок та інформацій Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури».

19 вересня 2016 року судом до участі в справі залучено третю особу - ОСОБА_5

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що звільнення позивача з роботи через прогули відбулося з дотриманням норм чинного трудового законодавства.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні її клопотання про витребування доказів, зокрема доказів ознайомлення її з правилами внутрішнього трудового розпорядку; відомостей про визначення членів комісії, уповноважених складати акти про порушення трудової дисципліни та здійснювати дисциплінарні провадження. Апеляційний суд доводів її апеляційної скарги з приводу наведених обставин не врахував та не перевірив. Крім того, апеляційним судом порушено строк розгляду справи в апеляційному суді, судове рішення було ухвалене в позаробочий час та ОСОБА_6 не надав належним чином посвідчених повноважень на представництво інтересів відповідача. Також, судами при розгляді питання про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення не враховувалися ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода; обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

У запереченнях на касаційну скаргу Всеукраїнська благодійна організація «Український фонд культури» зазначала, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та безпідставними. Порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме строків розгляду справи та пізній час ухвалення рішення, не може бути підставою для скасування законного рішення.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами установлено, що 11 червня 2004 року наказом голови правління Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» № 7 ОСОБА_4 зараховано на посаду завідуючої відділом благодійних заходів та інформації з 15 червня 2004 року (а. с. 98 т. 1).

18 липня 2016 року наказом заступника Голови правління Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» ОСОБА_5 ОСОБА_4 звільнено з посади завідувача відділом виставок та інформацій Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України (а. с. 90 т. 1).

Також судами встановлено, що подані ОСОБА_4 заяви про надання відпустки з 04 липня 2016 року належним чином не зареєстровані та не містять резолюції Голови правління Українського фонду культури ОСОБА_7 (а. с. 100-112 т. 1) або в.о. Голови правління Українського фонду культури ОСОБА_6 (а. с. 58 т. 1), наказ про надання відпустки відповідачем не видавався.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач на підтвердження факту перебування на роботі у період з 04 липня 2016 року до 13 липня 2018 року посилалася на покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, та акт приймання-передачі творів мистецтва художника від 08 липня 2016 року (а. с. 127 т. 1).

Згідно з пунктом 4 статі 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Передбаченим пунктом 4 статті 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідачем на підтвердження факту прогулів позивача надано:

акт про факт порушення трудової дисципліни від 07 липня 2016 року, підписаний ТВО голови правління, заступником голови правління ОСОБА_6, старшим вахтером ОСОБА_13, членом правління ОСОБА_14, відповідно до якого завідувач відділу виставок та інформацій Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» ОСОБА_4 04, 05 та 06 липня 2016 року була відсутня на робочому місці (а. с. 84 т. 1);

акт про факт порушення трудової дисципліни від 14 липня 2016 року, підписаний ТВО голови правління, заступником голови правління ОСОБА_6, старшим вахтером ОСОБА_13, членом правління ОСОБА_14, відповідно до якого завідувач відділу виставок та інформацій Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» ОСОБА_4 11, 12 та 13 липня 2016 року була відсутня на робочому місці (а. с. 86 т. 1);

розрахунково-платіжну відомість № НЗП-000007 за липень 2016 року, в якій зазначено, що завідуюча відділу виставок та інформацій Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» ОСОБА_4 відпрацювала один день (а. с. 182 т. 1);

довідку, що табелювання виходів на роботу чотирьох передбачених штатним розписом у 2016 році працівників Українського Фонду культури, у тому числі завідуючої відділу виставок та інформацій Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» ОСОБА_4 не здійснювалося (а. с. 176 т. 1).

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Згідно з актом про відмову надати пояснення щодо порушення трудової дисципліни від 07 липня 2016 року завідувач відділу виставок та інформацій Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» ОСОБА_4 відмовилася надавати пояснення про причини відсутності на робочому місці 04, 05 та 06 липня 2016 року (а. с. 85 т. 1.).

Згідно з актом від 19 липня 2016 року позивач відмовилася розписатися про ознайомлення з наказом про звільнення та одержати трудову книжку (а. с. 87 т. 1).

27 липня 2016 року відповідачем на адресу позивача направлено лист з копією наказу про звільнення та проханням здати ключі від робочого кабінету, забрати відпускні та трудову книжку (а. с. 89-90 т. 1).

Таким чином, доводи касаційної скарги, що відповідач неправомірно не видав позивачу при звільненні трудову книжку, є безпідставними.

Суд першої інстанції надав оцінку показам свідків для з'ясування питання чи була позивач на роботі 4, 5, 6, 8, 11, 12, 13 липня 2016 року. Проте, їх покази різнилися.

Також судом було досліджено оригінал журналу чергувань (а. с. 177-180 т. 1), та співставлено покази свідків з інформацією зазначеною в журналі.

Крім того, судом враховано надані позивачем докази про сумлінне виконання трудових обов'язків (а. с. 37-41 т. 1).

Відповідно до частини третьої статті 10 та частини першої статі 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановивши наведені обставини на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, як кожного окремо, так і у їх сукупності, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для поновлення позивача на роботі через недоведеність позовних вимог, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім наведеного, апеляційним судом було досліджено та надано оцінку новому доказу - довідці ТОВ «Видавництво «Українські пропілеї», відповідно до якої текст книги Михайла Шевченка «Усе, що знаю про любов» набирався відповідачем, видання вийшло у світ 17 липня 2016 року, та судом зазначений доказ визнано неналежним з тих підстав, що рік видавництва книги зазначено 2015 рік.

Доводи касаційної скарги про порушення судом норм процесуального права щодо строків розгляду справи в апеляційному суді та ухвалення рішення в позаробочий час, відповідно до норм ЦПК України не можуть підставою для скасування судового рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи ОСОБА_4 зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик