ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6147/19 Справа № 208/7703/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 березня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона з 06 вересня 1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час находження у шлюбі вони на спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . З початку 2016 року вона їздить на заробітки до іншої країни, в грудні 2016 року їй зателефонувала донька та розповіла те, що її батько вигнав із дому, вона одразу приїхала до дому, відповідач їй сказав, що квартира його та у них шлюбно - сімейні відносини припинені. Тому, просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя, придбаною в період шлюбу. Визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що є підставою для реєстрації права власності в органах державної реєстрації та стягнути судові витрати (а.с.2-5,104-107).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 березня 2019 року позовні вимоги задоволені.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 38,3 кв.м. та загальною площею 54,5 кв.м. спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виділивши кожному по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 38,3 кв.м. та загальною площею 54,5 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с.142-144).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.149-152).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику, як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що сторони з 06 вересня 1997 року знаходились в зареєстрованому шлюбі, дана обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб, яке видане Заводським районний у місті Кам`янське відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 292 (а.с.32).

19 липня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що вбачається з рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (а.с.41).

Згідно до інформаційної довідки виданої ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 22.12.2016 р. № 2018 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 20.02.2000 року за ОСОБА_2 (а.с.8), тобто квартира була придбана під час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_2 придбана у період шлюбу та за спільні кошти сторін, а тому є спільною сумісною власністю та підлягає поділу в рівних частках між сторонами.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

У випадку, коли такі відносини виникли до 1 січня 2004 року, тобто до набуття чинності СК України, спільною сумісною власністю є майно нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України) за винятком роздільного майна подружжя визначеного ст. 24 КпШС України, серед якого майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування; речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Враховуючи вказані норми та період придбавання сторонами вищевказаного майна, п. 9 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998р. "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу є придбана сторонами в період шлюбу квартира АДРЕСА_2 .

Крім того, згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`від 21 грудня 2007 року № 11 визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2 , 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 2, 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України).

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ст. 372 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 06 вересня 1997 року по 19 липня 2017 року знаходились в зареєстрованому шлюбі (а.с.32,40).

Зі справи також вбачається, що у період шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2000 р. придбали квартиру АДРЕСА_3 ) (а.с.43).

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Апелянтом не спростована належними доказами, що спірна квартира була придбана у період шлюбу та за спільні кошти сторін, а тому є їхньою спільною сумісною власністю.

Під час розгляду справи відповідач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення проти позову та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в період шлюбу сторони на спільні кошти придбали квартиру, яка знаходиться по АДРЕСА_4 ) в порушення вимог ст. 77, 81 ЦПК України належними та допустимими доказами не підтверджено. Між тим в суді 1 інстанції не ставилось питання про поділ вказаної квартири та не заявлялись відповідачем такі зустрічні позовні вимоги. Таким чином вказані посилання апелянта є безпідставними і нічим не підтвердженими.

Інших доводів у апеляційній скарзі не наведено, а тому колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення позивачем обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: