КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Пінкевич Н.С.
№22-ц/824/3594/2019 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №369/4634/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

ЧобітокА.О.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернувсь в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Вимоги обґрунтовував тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 2003 року.

У період шлюбу ними придбано автомобіль HondaCivic, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Дане майно придбано в період зареєстрованого шлюбу, за їх спільні кошти, для задоволення потреб сімї.

Спільне життя не склалось та шлюб розірваний. У добровільному порядку вони поділити майно не можуть.

Оскільки ОСОБА_3 має водійські права, користується автомобілем, а він не має наміру використовувати спільний автомобіль, тому даний автомобіль, слід виділити у власність відповідача, а його частку - компенсувати.

З урахуванням наведеного просив суд поділити спільне майно подружжя, а саме:

легковий автомобіль Honda Civic, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, залишити у власності ОСОБА_3;

стягнути з ОСОБА_3 на його користь компенсацію вартості Ѕ частки в розмірі 132 000 грн.;

визнати за ним та ОСОБА_3 право власності по Ѕ частині за кожним на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

У мотивування зустрічних вимог посилалася на те, що за час спільного проживання ними також був придбаний автомобіль Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, який був проданий ОСОБА_5 без її відома. Кошти від продажу автомобіля вона не отримувала. Вартість подібного автомобіля в мережі Інтернет становить 260 000 грн., тому відповідач зобов'язаний їй сплатити її частину коштів у спільному майні в розмірі 130 000 грн.

Ураховуючи зазначене просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь компенсацію вартості Ѕ частини вартості автомобіля Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, в розмірі 130 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2018 року позов ОСОБА_5 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У порядку поділу майна подружжя: виділеноОСОБА_3 у власність автомобіль Honda Civic, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; виділено ОСОБА_5 у власність автомобіль Honda CR-V 5D, 2006 року випуску.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просить:

1) рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_5 змінити, виклавши його в наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_5 право власності на ј ідеальну частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Визнати за ОСОБА_3 право власності на ѕ ідеальної частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Залишити квартиру у спільній частковій власності сторін.»;

2) рішення в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні її зустрічного позову скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги останньої задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що судом не прийнято до уваги, надані нею розписки щодо отримання в борг грошових коштів та відповідно вкладення нею залучених у позику під власну відповідальність, коштів на придбання майна.

Відсутність доказів декларування грошових котів під час перетинання позикодавцем державного кордону, свідчить про порушення позикодавцем вимог митного законодавства України та не спростовує презумпцію дійсності правочину.

Судом не надано оцінки розписці від 01.02.2013 року в якій метою отримання позики зазначено купівлю квартири.

Отже, судом не враховано боргові зобов'язання подружжя, їх правову природу та вплив цих боргових зобов'язань на розмір часток сторін у спільному майні.

Звертає увагу на те, що факт відчуження транспортного засобу Honda CR-V 5D, 2006 року випускусторонами не оспорюється. Єдине що не визнається це факт використання грошових коштів від такого відчуження на сплату кредитних зобов'язань по іпотечному кредиту, оскільки у листопаді 2014 року сторони припинили ведення спільного господарства та з 01 грудня 2014 року між ними не існувало жодних відносин фінансового або іншого виду, що спростовує висновки суду про участь позивача у сплаті боргу з іпотечного кредитування в період 01.12.2014 року до цього часу.

Таким чином, більшу частину іпотечного кредиту було виплачено безпосередньо ОСОБА_3 після припинення сімейних відносин та ведення спільного господарства сторонами, з власного рахунку та особистими коштами.

Крім того, здійснюючи відчуження сумісного майна без згоди співвласника, позивач фактично позбавив її права на частку у цьому майні, чим наніс майнову шкоду.

Судом не враховано, що значний обсяг її частки у коштах, використаних на поліпшення майна, яке належить позивачу на праві особистої приватної власності та не підлягає поділу.

Також вирішуючи питання зустрічного позову, в задоволенні якого незаконно відмовлено, судом не враховано визнання позивачем фактичного продажу автомобіля HondaCR-V 5D, 2006 року випуску, отримання за нього грошових коштів та не визнано її наявні збитки, пов'язані з відчуженням сумісної власності без її згоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 25 січня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 листопада 2015 року.

За час перебування сторін у шлюбі ними набуто у власністьнаступне майно:

18 квітня 2006 року придбано автомобіль Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2.

11 квітня 2008 року придбано автомобіль HondaCivic, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3.

28 лютого 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом проаналізовано вищезазначені положення Закону, та обґрунтовано зазначено, що оскільки майно придбане сторонами в період зареєстрованого шлюбу, тому дане майно є спільним сумісним майном подружжя та частки є рівними.

Відхиляючи доводи ОСОБА_3 щодо вкладення нею особистих коштів у купівлю квартиру судом вірно враховано наступне.

За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4,5) житло, земельна ділянка, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його/її приватизації.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У матеріалах справи містяться дві розписки, складені ОСОБА_3

Так, з розписки від 12 грудня 2010 року вбачається, що остання взяла в борг у ОСОБА_7 суму в розмірі 50 000 доларів США для розміщення на депозиті та після закінчення терміну дії зобов'язалась повернути кошти.

Згідно розписки від 01.02.2013 року ОСОБА_3 взяла у ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 50 000 дол. США для купівлі квартири та зобов'язалася повернути кошти після погашення кредиту за квартиру на протязі п'яти років.

Судом вірно не взято до уваги розписку від 12 грудня 2010 року, оскільки дана розписка не підтверджує факт отримання ОСОБА_3 коштів саме на придбання квартири.

Щодо розписки від 01.02.2013 року слід також зазначити таке.

Статтею 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, якщо на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є особистою приватною власністю одного з подружжя.

ОСОБА_3 не надано доказів того, що договір позики укладався не в інтересах сім»ї, а в інших цілях.

Також апелянтам не надано доказів на підтвердження своїх доводів про те, що більшу частину іпотечного кредиту було виплачено безпосередньо нею після припинення сімейних відносин та ведення спільного господарства сторонами, з власного рахунку та особистими коштами.

Судом вірно зауважено, що матеріали справи не містяться доказів коли і в якому розмірі повертались грошові кошти подружжям чи особисто відповідачем, походження коштів, сплачених в рахунок погашення боргу.

Крім того, ОСОБА_3 не порушувалося питання про розподіл боргових зобов'язань.

Судом вірно не взято до уваги доводи ОСОБА_3 про вкладення нею особистих коштів, які містились на депозиті в банку, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що на депозит були покладені лише її особисті кошти.

Ураховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції про те, що спірна квартира придбана за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю і входить до спільно нажитого подружжям майна, а частки в даному майні сторін є рівними.

У відповідності до частин 2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Колегія суддів погоджується з висновком про відсутністю підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.

За таких обставин, судом вірно визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право власності за кожним на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вимоги апеляційної скарги про зміну рішення суду, а саме визнати за ОСОБА_5 право власності на ј ідеальну частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_3 право власності на ѕ ідеальної частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Залишити квартиру у спільній частковій власності сторін, суперечать вимогам закону, оскільки дана вимога не заявлялася в суді першої інстанції ОСОБА_3 і ОСОБА_3 не довела в суді своє право на виділ їй 3/4 частин квартири в порядку поділу спільного майна.

Ухвалюючи рішення про виділення ОСОБА_3 у власність автомобіля Honda Civic, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та виділення ОСОБА_5 у власність автомобіля Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, а також відмовляючи в задоволенні зустрічних вимог про стягнення з ОСОБА_5 компенсації вартості Ѕ частини вартості автомобіля Honda CR-V 5D, 2006 року випуску в розмірі 130 000 грн. суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не заперечував щодо виділу у власність ОСОБА_3 автомобіля Honda Civic, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 зі сплатою компенсації його вартості, а також з того, що різниця у вартості є несуттєвою, не внесено коштів на депозитний рахунок суду, автомобілі є неподільними речами.

Даний висновок суду ґрунтується на приписах чинного законодавства.

Відповідно пунктів 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як встановлено вище та не заперечується учасниками процесу, за час перебування сторін у шлюбі ними придбано автомобіль Honda CR-V 5D, 2006 року випуску та автомобіль HondaCivic, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску.

У зустрічному позові та апеляційній скарзі ОСОБА_3 та її представник зазначали про продаж автомобіля Honda CR-V 5D, 2006 року випускуна підтвердження чого надали роздрукований витяг через мережу Інтернет з єдиного державного реєстру МВС України (т.1 а.с. 130, 231).

Судом підставно не взято до уваги даний доказ, оскільки дана послуга працює в тестовому режимі та витяг не завірений будь-якою особою.

ОСОБА_5 та його представник визнали продаж Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, ще за час шлюбу та підтвердження надалисуду довіреність від 11.01.2015 року, якою уповноважено ОСОБА_8 бути представником з усіх питань щодо володіння, користування і розпорядження спірним автомобілем .(т.1 а.с. 177)

У свою чергу, судом обґрунтовано зауважено, що договір відчуження рухомого майна суду не надано. Запитів до сервісних центрів задля отримання інформації про реєстрацію спірного автомобіля за іншою особою аніж ОСОБА_5 жодна із сторін не робили.

Також судом підставно звернуто увагу на те, що наданадовіреність надає право уповноваженому представнику вчиняти дії щодо даного автомобіля, проте доказів укладення правочину щодо відчуження майна, в якому було б зазначено дату його укладення та вартість майна при відчуженні учасниками справи не подано, як і не надано доказів перереєстрації транспортного засобу.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з визнанням судом першої інстанції автомобіля Honda CR-V 5D, 2006 року випуску спільним майном подружжя, який правильно враховано при поділі майна подружжя.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 та його представник підтвердили, що з таким поділом двох автомобілів вони погоджуються і рішення суду не оскаржували.

Відповідно судом вірно відмовлено в задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_5 компенсації вартості Ѕ частини вартості автомобіля HondaCR-V 5D, 2006 року випуску в розмірі 130 000 грн., оскільки обставини, на які посилалася ОСОБА_3, не доведено належним чином.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 підтвердила, що вона бажає отримати грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля, який виділено ОСОБА_5, проте не згодна сплачувати йому грошову компенсацію 1/2 частини автомобіля, який виділено їй у власність в порядку поділу майна подружжя, що суперечить вимогам закону.

За змістом ст.364 ЦК України компенсація частки у спільному майні проводиться виходячи із дійсної вартості нерухомого майна.

Вартість автомобіля Honda Civic, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 264 000 грн., вартість автомобіля Honda CR-V 5D, 2006 року випуску становить 260 000 грн., що підтверджується звітами про оцінку та не заперечується учасниками процесу.

За обставин, що різниця у вартості неподільного майна є несуттєвою, а також з того автомобіль Honda Civic, 2008 року випуску перебуває у користуванні відповідача, а автомобілем Honda CR-V 5D, 2006 року випуску користувався позивач, тому колегія суддів погоджується з висновком суду щодо виділу у власність сторін даних автомобілів відповідно, в порядку поділу майна.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку, розглянувши спір в межах заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовуютьі зводяться фактично до переоцінки доказів, проте в суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для переоцінки доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4 залишити беззадоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

А.О. Чобіток