РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року, місто Новоград-Волинський Житомирської області

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого - судді Мозгового В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кравець І.А.

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представників сторін ОСОБА_4, ОСОБА_5

(Справа № 285/4411/18, провадження у справі № 2/0285/326/19)

розглянув у судовому засіданні у загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортною пригодою

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року до суду звернулись позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вищезазначеним позовом.

Позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на свою користь завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 121 046,99 грн., що полягає у витратах понесених ним на лікування дружини ОСОБА_2, моральну шкоду завдану смертю сина ОСОБА_6 в розмірі 500 000 грн., та 15 000 грн. моральної шкоди за заподіяння йому внаслідок ДТП легких тілесних ушкоджень.

Позивачка ОСОБА_2 просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на свою користь на відшкодування заподіяної моральної шкоди смертю сина ОСОБА_7 у розмірі 500 000 грн. та 200 000 грн. моральної шкоди внаслідок отримання нею під час ДТП тяжких тілесних ушкоджень.

Свої вимоги позивачі обґрунтували тим, що 11.11.2016 року вони разом з сином ОСОБА_7, якій перебував за кермом, рухаючись по автодорозі Київ-Чоп (244 км + 146м) в темну пору доби на автомобілі TOYOTA Auris, д.н.з.АІ1126ЕК, здійснили наїзд на коня, який раптово вибіг на проїзну частину, після чого автомобіль зїхав у кювет та врізався в дерево, внаслідок чого позивач ОСОБА_1 отримав легкі тілесні ушкодження, позивачка ОСОБА_2 отримала тяжкі тілесні ушкодження, а їх син ОСОБА_7 23.11.2016 року помер. Крім того, внаслідок ДТП їм заподіяна матеріальна шкода, яка полягає у понесених ними витратах на лікування та моральна шкода, яка полягає у тяжких душевних стражданнях внаслідок загибелі єдиного сина та в отриманні ними тілесних ушкоджень.

Позивачі керуючись ст. ст. 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України та посилаючись на те, що оскільки відповідачка ОСОБА_3 являється власником коня, залишила його на узбіччі біля автодороги без належного догляду, а також те, що в даному випадку кінь є джерелом підвищеної небезпеки, оскільки характеризувався як буйний, просять суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 у поданому відзиві позовні вимоги не визнала. Відповідачка посилаючись на те, що оскільки під час кримінального провадження було встановлено відсутність її вини у наслідках ДТП, а також те, що кінь не є джерелом підвищеної небезпеки, просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. При цьому позивачі зауважили, що основною метою їхнього звернення до суду стали дії відповідачки, які полягали у її байдужому ставленні до наслідків ДТП (принесення вибачень тощо).

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні в задоволенні позову просили відмовити з підстав викладених у відзиві. Але при цьому відповідачка зазначила, що в душі відчуває за собою провину у наслідках, оскільки саме її кінь став причиною загибелі сина позивачів, та звернулась до позивачів з пропозицією передати їм у власність земельну ділянку, яка їй належить на праві власності, оскільки іншого майна не має, а пенсію яку вона отримує, ледь вистачає на проживання разом з дітьми, яких у неї пятеро.

Вислухавши усні пояснення учасників справи, дослідивши наявні докази в справі та давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Встановлено, що 11.11.2016 року на автодорозі Київ-Чоп (244 км + 146м) автомобіль TOYOTA Auris, д.н.з.АІ1126ЕК, під керуванням ОСОБА_7, здійснили наїзд на коня, який раптово вибіг на проїзну частину, після чого автомобіль зїхав у кювет та врізався в дерево, внаслідок чого позивач ОСОБА_1 отримав легкі тілесні ушкодження, позивачка ОСОБА_2 отримала тяжкі тілесні ушкодження, а водій ОСОБА_7, якій є сином позивачів, 23.11.2016 року помер. За даним фактом було заведено кримінальне провадження №0001881 за ст. 291, ч. 1 ст.115 КК України.

09 травня 2017 року постановою старшого слідчого, зазначене кримінальне провадження було закрито у звязку з відсутністю в діянні складу кримінальних правопорушень, оскільки ОСОБА_8 не вчиняла будь-яких дій спрямованих на порушення чинних на транспорті правил, що убезпечують рух та не є субєктом даного кримінального правопорушення.

Зазначена постанова позивачами не оскаржувалась.

Встановлено, що власником коня є відповідачка ОСОБА_3, що в судовому засіданні нею було визнано.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п'ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє зробити висновок про те, що особа, яка володіє та використовує транспортний засіб, відповідає за заподіяну шкоду й за відсутності вини, єдиним виключенням із загального правила є доведеність цією особою заподіяння шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, у той час як правила статті 1166 ЦК України, якою встановлюються загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачають відшкодування за неї за наявності вини особи, яка заподіяла шкоду.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Позивачі на обґрунтування позову зазначили, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідачки, яка не забезпечила належний догляд за конем, що призвело до отримання ними тілесних ушкоджень та смерті сина.

Заперечуючи проти позову, відповідачка вказувала, що з її боку не було допущено порушень правил, оскільки кінь був привязаний за 200 метрів від дороги, де завжди випасався, а чому він відірвався вона не знає.

Так, згідно пункту 7.7 Правил дорожнього руху особам, що керують гужовим транспортом і погоничам тварин забороняється:

а) рухатися по автомобільних дорогах державного значення (за можливості рухатися автомобільними дорогами місцевого значення);

б) використовувати вози, не обладнані світлоповертачами, без ліхтарів у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості;

в) залишати на смузі відведення дороги тварин без нагляду та випасати їх;

г) вести тварин по дорогах з удосконаленим покриттям, якщо поруч є інші дороги;

ґ) переганяти тварин по дорогах у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості;

д) переганяти тварин через залізничні колії і дороги з удосконаленим покриттям поза спеціально відведеними місцями.

Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» особа, яка супроводжує тварину, зобов'язана забезпечити безпеку дорожнього руху при проходженні з домашньою твариною біля транспортних шляхів і при їх переході шляхом безпосереднього контролю за її поведінкою.

Під час розгляду справи, судом не встановлено факту залишення ОСОБА_3 коня на смузі відводи без нагляду, його випасання чи перегону через проїзну частину у забороненому місці. Крім того, зазначених фактів не встановлено і під час досудового розслідування, про що свідчить постанова про закриття кримінального провадження.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеної в постанові №73/2638/15-ц від 20 червня 2018 року.

Суд не погоджується із твердженням позивачів, що шкода їм була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки так, як з аналізу змісту ч. 1 ст. 1187 ЦК України під джерелом підвищеної небезпеки слід розуміти діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід, які в силу своїх природних чи створених людиною властивостей не піддаються в процесі їх експлуатації безперервному і всебічному контролю людини внаслідок чого створюють підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, чи інших осіб та обумовлюють високий ступінь вірогідності заподіяння шкоди цим особам чи майну.

Виходячи із зазначеного розуміння поняття «джерело підвищеної небезпеки» до такого джерела не можна віднести домашніх (свійських) тварин, зокрема коня.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, враховуючи те, що оскільки кінь не є джерелом підвищеної небезпеки, а дослідженні під час судового розгляду докази доводять, що шкода позивачам заподіяна не з вини відповідачки, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ч. 6 ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_1) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3, вул. Степова, 1 с. Багате Новоград-Волинського району Житомирської області)про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортною пригодою відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК (від 03.10.2017 року) апеляційна скарга подається учасниками справи до Житомирського апеляційного суду через Новоград-Волинський міськрайонний суд.

Повний текст рішення виготовлено 20 лютого 2019 року.

Головуючий