Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 622/902/17

провадження №61-2104св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 07 червня 2018 року у складі судді Кочнєва О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Кіся П. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту з майна.

Позов мотивовано тим, що з 21 грудня 1991 року вона та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

10 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за яким ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 174 000 доларів США.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального Управління юстиції у Харківській області Шиндель В. А. про опис та арешт майна від 15 серпня 2017 року накладено арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_1 а (а.с. 21-22).

Підставою для таких дій став виконавчий лист з примусового стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 174 000 доларів США на підставі рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06 липня 2016 року у справі № 622/877/15-ц, яке відповідач ОСОБА_2 добровільно не виконав (а.с. 117-119).

Позивач посилалась на те, що є порушення її прав як співвласниці майна її чоловіком, як при укладанні вищевказаного договору позики, так і її право на житловий будинок як майно, придбане під час перебування у шлюбі.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарським будівлями та спорудами (літ. «А-1» - будинок, літ. «а» - підвал, літ. «а1» - тамбур, літ. «а2» - ганок, літ. «Б» - гараж, літ. «В» - сарай, літ. «Г» - альтанка, № 1-3 - огорожа), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти арешт з вказаного будинку, накладений постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шиндель В. А. від 15 серпня 2017 року про опис та арешт майна боржника у виконавчому провадженні № 53714823 з виконання виконавчого листа Золочівського районного суду Харківської області від 29 березня 2017 року у справі № 622/877/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 174 000 доларів США за договором позики від 02 липня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 07 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що станом на час подання позивачем позовної заяви відсутні належні докази реєстрації майна за відповідачем, відсутній спір між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 щодо спільного майна, що дозволяє їм врегулювати відносини у позасудовому порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 07 червня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 24 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно та зняття арешту з майна, призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору. Договір позики, укладений 10 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 174 000 доларів США, укладений ОСОБА_2 у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї. ОСОБА_1 не було нічого відомо про зазначений договір позики. Згоди на укладення вказаного договору позики ОСОБА_1 не надавала.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2019 року до Верховного Суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , в яких він просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 22 лютого 2016 року житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 лютого 2016 року № 54121388 (а.с. 10).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 червня 2018 року № 126386881 на житловий будинок, який належить ОСОБА_2 , накладено арешт.

З 21 грудня 1991 року позивач та відповідач ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

Постановою про опис та арешт майна від 15 серпня 2017 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шиндель В. А. на спірний будинок був накладений арешт (а.с. 21-22).

Підставою для таких дій став виконавчий лист з примусового стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 174 000 доларів США на підставі рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06 липня 2016 року у справі № 622/877/15-ц, яке відповідач ОСОБА_2 добровільно не виконав (а.с. 117-119).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті З ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі та спірний будинок зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 лютого 2016 року № 54121388 (а.с.10).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні державним виконавцем визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно зі статтею 392 ЦК Українивласник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником є ОСОБА_2 .

Згідно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 червня 2018 року № 126386881 на спірний житловий будинок, який зареєстровано за ОСОБА_2 накладено арешт.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження наявності на день розгляду спору судом першої інстанції права власності на спірний житловий будинок, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Вирішуючи вказаний спір, суди попередніх інстанцій не сприяли повному і всебічному розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суди належним чином не встановили правовідносини, які виникли між сторонами, не дослідили надані сторонами докази, тому суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може ухвалити власне судове рішення.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду Харківської області від 07 червня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк