Справа № 308/172/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Джуги С.Д.

суддів - Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 травня 2018 року, ухваленого суддею Світлик О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в Ужгородський міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позов мотивує тим, що 12.12.2013 року відповідач ОСОБА_1 позичив у нього 1550 євро, що стверджується копією розписки, написаної особисто відповідачем 12.12.2013 року, що відповідає положенням ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Вказує, що станом на день оформлення позовної заяви купівельна вартість 1 євро становить 28,40 грн., а вартість 1550 євро - 44020 грн. Зазначає, що у розписці (договорі позики) про отримання в борг вищезазначеної суми не вказано строк повернення вказаної суми. З цієї підстави у 2017 році позивач неодноразово направляв на адресу відповідача вимогу про повернення боргу, однак відповідач відмовлявся отримувати рекомендовані листи, в яких містилася вимога про повернення боргу. 22.08.2017 року ним повторно на адресу відповідача рекомендованим листом (штрихкодовий ідентифікатор № 087) було направлено вимогу про повернення його боргу до 15.09.2017 року. Вказану вимогу відповідач отримав 29.08.2017 року, що підтверджується рекомендованим листом за штрихкодовим номером 087. Позивач у позовній заяві вказує, що відповідно до положень ст. 1049 ЦК України відповідач повинен був повернути йому борг у тридцятиденний строк від дня отримання його вимоги про повернення боргу, який минув 28.09.2017 року. Оскільки до сьогоднішнього дня відповідач не повернув йому борг та не надав відповіді на його вимогу, то стало зрозумілим, що він не бажає добровільно повертати борг, що спонукає позивача звернутися в суд з позовною вимогою про стягнення такого у примусовому порядку.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 травня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 44020 (сорок чотири тисячі двадцять) гривень та судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп.

Не погодившись із даним рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказує на те, що суд безпідставно дійшов висновків про наявність підстав для задоволення позову, з посиланням на те, що позивачем подано позов зі спливом строку позовної давності, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, а в даному випадку право вимоги виникло в день написання розписки, тобто з 12.12.2013 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить подану апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Апелянт в судове засідання не з'явився, про місце час розгляду справи належним чином повідомлений. Надіслав суду чергове письмове клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату з посиланням на те, що він перебуває на амбулаторному лікуванні та у зв'язку з тим, що ним не укладено угоди про надання правової допомоги.

Заявлене клопотання не підлягає до задоволення, оскільки з матеріалів справи вбачається, що апеляційне провадження у даній справі відкрито 26.06.2018 року, за клопотанням апелянта суд апеляційної інстанції відкладав розгляд справи 30.07.2018р.,11.09.2018р., 11.12.2018р. Апелянт з моменту подання ним апеляційної скарги мав достатньо часу укласти угоду про надання йому правової допомоги, а твердження апелянта про перебування його на амбулаторному лікуванні жодним чином не підтверджено і в даному випадку не може бути визнано судом поважною причиною неявки апелянта в судове засідання.

Згідно з ч.3 п.п.10,11 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

З врахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності апелянта.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договори позики, за якими відповідач отримав у борг грошові кошті, зобов'язання за укладеними договорами відповідач не виконав, а тому порушене право позивача підлягає захисту.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Матеріалами справи встановлено, що 12.12.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 1550 євро, що стверджується оригіналом розписки.

На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_1 власноруч підписав розписку.

Однак відповідач по сьогоднішній день не повернув позивачу суму позики.

Згідно зіст. 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно достатті 1047 ЦК Українидоговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

В даному випадку позивачем надано оригінал письмово складеної розписки від 12.12.2013 року, що є підтвердженням як факту укладення між сторонами договору позики, так і факту отримання відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів за даним договором.

Факт отримання від позивача грошових коштів у сумі 1550 євро відповідачем не оспорюється та заперечуючи проти позову відповідач не надав суду доказів, що укладений між сторонами договір мав іншу правову природу, ніж договір позики.

При звернені з даним позовом до суду позивачем пред'явлено позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 44020 грн., що є еквівалентом 1550 євро, за курсом євро до української гривні 28,4 грн.

З огляду на те, що позивач на свій розсуд розпорядився своїми цивільними правами й пред'явив вимоги про стягнення боргу в гривнях за відповідним валютним курсом щодо євро, тому судом першої інстанції вірно задоволений позов в межах суми заявлених у позовній заяві.

В суді першої інстанції відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної (а.с.48, 49), з посиланням на те, що у даному випадку позивач просить стягнути борг згідно з розпискою від 12.12.2013 року, відтак, строк звернення до суду сплив 12.12.2016 року, а позивач звернувся до суду в грудні 2017 року.

Щодо поданої заяви слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зі змісту розписки від 12.12.2013 року вбачається, що відповідач отримав у борг 1550 євро. Між тим, умовами договору кінцева дата повернення коштів не встановлена.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що у даному випадку відсутні підстави для застосування строків позовної давності, оскільки вимогу про повернення коштів позивачем пред'явлено 22.08.2017 року, згідно з якою ОСОБА_2 просив ОСОБА_1 повернути йому суму боргу в сумі 1550 євро до 15.09.2017 року.

Дана вимога отримана відповідачем 29.08.2017 року.

Позивач подав до суду позов в січні 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності та обґрунтовано задовольнив такий позов.

З врахуванням наведенного, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.12,81,374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий :

Судді: