Житомирський апеляційний суд
Справа №291/1186/18 Головуючий у 1-й інст. Грек М. М.
Категорія 71 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року

Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Житомирі цивільну справу № 291/1186/18 за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - Малочернявська сільська рада Ружинського району Житомирської області про встановлення факту, що має юридичне значення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2018 року, ухвалене суддею Греком М.М. у смт. Ружині,

встановив:

У жовтні 2018 року заявник звернулась в суд із заявою, в якій просила встановити факт проживання однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_3, померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 протягом п'яти років і до часу відкриття спадщини та є спадкоємцем за законом четвертої черги.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2018 року заяву задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала з ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Першотравневе, Ружинського району, Житомирської області протягом останніх п'яти років до часу відкриття спадщини однією сім'єю зі спадкодавцем та є спадкоємцем за законом четвертої черги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, просить скасувати рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2018 року та залишити заяву без розгляду, посилаючись на те, що судом допущені порушення норм права, суд неналежно дослідив обставини справи та подані на їх підтвердження докази, розглянув справу без залучення до її розгляду належних осіб та фактично за наявності спору про право, що підлягає розгляду виключно в порядку позовного провадження.

В судовому засіданні заявник, її представник та представник Малочернявської сільської ради Ружинського району вважали апеляційну скаргу необґрунтованої та такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Задовольняючи заявлені вимоги суд першої інстанції послався на те, що з наданої довідки № 402 від 14.09.2018 та показів свідків вбачається, що ОСОБА_1 з 1998 року проживала разом та проводила догляд за ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, вони вели спільне господарство, обробляли присадибну ділянку, проводила ремонтні роботи. В подальшому здійснила поховання ОСОБА_3 та поминальний обід. Після смерті останньої заявникові відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не надані документи, що підтверджують родинні зв'язки. Проте ОСОБА_1 проживала зі спадкодавцем, а тому є спадкоємцем четвертої черги.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 54 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Зі спадкової справи № 56/2018 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 вбачається, що з заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - онуки, оскільки на час відкритті спадщини вони були неповнолітні, а їх батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 66).

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Задовольняючи вимоги, суд першої інстанції не врахував, що згідно п. 1 розділу V11 Прикінцевих положень СК цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

З наведеного вбачається, що можливість встановлення даного юридичного факту передбачена Цивільним Процесуальним Кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Положення ст. 273 ЦПК України 1963 року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках встановлення фактів проживання однією сім'ю у період до 01 січня 2004 року законодавством не передбачено.

Лише з набранням чинності 01 січня 2004 року Сімейним кодексом України, пунктом 2 статті 3 вказаного Кодексу було визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Пункт 4 даної статті зазначає, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув, не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи, зокрема не визначився з характером правовідносин, які виникли, кругом заінтересованих осіб; не вирішив питання щодо залучення до участі у справі спадкоємців померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3, оскільки прийняте по справі рішення безпосередньо стосується їх спадкових прав та обов'язків, чим порушив право останніх на справедливий судовий розгляд, що передбачено ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини.

Таким чином, судом першої інстанції було прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому останнє підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки між сторонами вбачається спір про право. Одночасно суд роз'яснює заявникові, що вона має право звернутись до суду з позовною заявою на загальних підставах.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з заявника на користь апелянта понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору що відповідає розміру визначеному Законом України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 18 жовтня 2018 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір сплачений при поданні апеляційної скарги в сумі 528 (п'ятсот двадцять вісім) грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 22 лютого 2019 року.