РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/980/18

Провадження № 22-ц/4815/1065/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Грипіч Л.А.

Рішення ухвалене в м. Костопіль Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення 31 травня 2019 року

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 30 травня 2019 року у справі за позовом заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Олександрійської сільської ради Рівненського району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ДП "Клеванське лісове господарство" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

В С Т А Н О В И В :

Заступник керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Олександрійської сільської ради Рівненського району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ДП "Клеванське лісове господарство" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в розмірі 72056,75 грн.

Позов мотивує тим, що вироком Рівненського районного суду від 21.02.2018 року у справі №570/334/18 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 246 КК України (в редакції Закону від 04.08.2017).

Вказаним вироком встановлено, що 11.08.2017 року, маючи на меті незаконно заволодіти деревами породи «сосна», діючи з корисливих мотивів, перебуваючи на території кварталу 52 виділу 24 Решуцького лісництва Державного підприємства «Клеванський лісгосп», усвідомлюючи протиправність та негативні наслідки дій, що вчиняються ним для навколишнього середовища, незаконно, тобто всупереч вимог ст.69 Лісового кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України №761 від 23 травня 2007 року, без передбаченого Законом дозволу, використовуючи в якості знаряддя вчинення злочину бензопилу марки «Stihl 180» ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , шляхом зрізання, здійснив порубку чотирнадцяти сироростучих дерев породи «сосна», діаметрами у корі біля шийки кореня: 30 см - одне дерево, 32 см - чотири дерева; 34 см - чотири дерева; 36 см - три дерева; 40 см - два дерева.

Внаслідок вчинення вищевказаних протиправних дій, відповідач наніс істотну шкоду навколишньому середовищу, що виразилося в зниженні повноти насаджень, порушенні ґрунтового поверхневого гумусового шару (лісової підстилки), значному пошкодженню підросту, тобто заподіяна шкода лісу пошкодженням дерев і чагарників до ступеня неприпинення росту (зокрема, обдир кори, зламані гілки, пошкодження кореневої системи, в результаті чого лісові насадження ослаблені і можуть бути пошкодженні шкідниками та хворобами лісу), порушенні мурашників та гніздів`я птахів, а також відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №665 від 23.07.2008 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу» державі спричинено майнову шкоду у розмірі 72 056,75 грн.

Таким чином, встановлено факт протиправної поведінки відповідача, його вини, шкоди внаслідок порушення ним природоохоронного законодавства, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями та завданою шкодою.

За таких обставин позивач просить суд позов задовольнити та стягнути з відповідача до бюджету Олександрійської сільської ради заподіяну шкоду у розмірі 72056,75 грн., а також стягнути з відповідача на користь прокуратури Рівненської області понесені судові витрати за подання позовної заяви у сумі 1176 грн.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 30 травня 2019 року позов заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Олександрійської сільської ради Рівненського району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ДП "Клеванське лісове господарство" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 до бюджету Олександрійської сільської ради заподіяну шкоду у розмірі 58 894, 01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Рівненської області судовий збір у сумі 964,32 грн. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 13 162,74 грн. відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що у даному випадку, прокуратура виконує саме субсидіарну роль у захисті інтересів держави, змінюючи орган, який неналежно здійснює захист. Та дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди є обґрунтованими, однак з врахуванням проведеного розрахунку, підлягають до часткового задоволення.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення незаконним та таким, що порушує його права.

Зазначає, що при ухваленні даного рішення судом першої інстанції не було дотримано вимог чинного законодавства та не були враховані обставини, які мають значення для справи та позиції Верховного Суду.

Вказує, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може захищати інтереси держави.

Відповідно до правої позиції Верховного Суду, висловленій в постанові КГС ВС від 06.02.2019 № 927/246/18, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт третій частини другої статті 129 Конституції України).

Більше того, згідно вищезгаданої правової позиції, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

У даній справі прокурором не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання Олександрійською сільською радою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади. Посилання на відсутність у сільській раді посади юриста не може бути належним доказом неможливості сільської ради самостійно звернутися до суду з позовом.

Одночасно Верховний Суд наголошує, що обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом не залежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави.

Крім того, згідно долученого до позову вироку Рівненського районного суду від 21.02.2018 (справа 570/334/18) порубкою лісу було причинено шкоду державі в особі ДП «Клеванське лісове господарство».

Згідно долучених до позову документів - «віднесення лісів до місцевих органів влади» 52 квартал ДП «Клеванське лісове господарство», в якому було вчинено порубку, віднесено до території Городоцької сільської ради.

Долучені прокурором до позову докази не підтверджують спричинення шкоди саме Олександрійській сільській раді Рівненського району. В ході розгляду справи прокурором будь-яких інших доказів спричинення шкоди саме Олександрійській сільській раді відповідачу надіслано не було.

За наведеного просив, скасувати рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 30 травня 2019 року, позовну заяву Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Олександрійської сільської ради Рівненського району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ДП "Клеванське лісове господарство" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням залишити без розгляду.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві, заступник керівника Рівненської місцевої прокуратури, зазначає, що подана апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Зазначає, що з аналізу ст. 11 Закону України "Про державний бюджет України 2018 рік", ч.3 ст. 29, п.4 ч.1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України шкода, заподіяна порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, внаслідок господарської та іншої діяльності, підлягає відшкодуванню до відповідних бюджетів органів місцевого самоврядування за місцем заподіяння такої шкоди, в даному випадку до спеціального фонду Олександрійської сільської ради Рівненського району, на території якої здійснено незаконну порубку деревини.

Вказує на те, «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 4/166 «Б».

Нездійснення суб`єктом владних повноважень тривалий час захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, а також не звернення до суду із відповідним позовом протягом тривалого часу після звернення до відповідача, свідчить про наявність у прокурора права на звернення до суду з позовом. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 04.04.2019 у справі №924/349/18.

З огляду на викладене та враховуючи вказані правові висновки Верховного Суду, лише звернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з відповідним позовом можна вважати належним здійсненням захисту інтересів держави. Інші вжиті заходи, у тому числі досудового врегулювання, які не призвели до реального усунення порушень інтересів держави, не відповідають вимогам чинного законодавства.

Із вироку Рівненського районного суду від 21.02.2018 (наявного у матеріалах справи) слідує, що 11 серпня 2017 року на території кварталу 52 виділу 24 Решуцького лісництва ДП «Клеванський лісгосп» ОСОБА_1 скоєно незаконну порубку 14 дерев породи сосна.

При цьому, згідно стор.6 Проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Клеванський лісгосп» п.1.1.2 «віднесення лісів до місцевих органів влади» (міститься у додатках до позовної заяви) квартали 1-41, 52, 56 Решуцького лісництва знаходяться на території Олександрійської сільської ради Рівненського району.

З урахуванням наведеного просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як малозначна справа.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, судом першої інстанції було зроблено висновок, що у даному випадку, прокуратура виконує саме субсидіарну роль у захисті інтересів держави, змінюючи орган, який неналежно здійснює захист. Та дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди є обґрунтованими, однак з врахуванням проведеного розрахунку, підлягають до часткового задоволення

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 7 Лісового кодексу України встановлено, що ліси, які знаходяться на території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Рівненського районного суду від 21.02.2018 року у справі №570/334/18 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 246 КК України. Вирок суду набрав законної сили.

Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

З цих підстав, суд вважає доведеною вину відповідача ОСОБА_1 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.246 КК України, результатом якого стало заподіяння Олександрійській сільській раді Рівненського району Рівненської області матеріальної шкоди .

З абзацу 1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абзацу 1 п.2 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 105 ЛК України порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у тому числі в незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.

Згідно ст. 107 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Позивачем доведено факт заподіяння збитків лісовому господарству незаконним діями ОСОБА_1 та з урахуванням розрахунку наведеного судом першої інстанції з яким погоджується колегія суддів, розмір шкоди складає 58 894,01 грн, і ця сума підлягає до стягнення з відповідача.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності у прокурора права на подання цієї позовної заяви не заслуговують на увагу.

Відповідності до ст.131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

Зі ст. 56 ЦПК України вбачається, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У позовній заяві прокурором належним чином обґрунтовано підстави для звернення до суду та дотримано встановлений законом порядок звернення з відповідним позовом та підтверджено належними доказами долученими до матеріалів справи, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до п.1ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає,

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка її подала.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 384, п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 30 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 вересня 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С.Шимків