ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 88-ц/803/6/19 Справа № 216/3310/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Биканов І.Р. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/3310/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє як законний представник малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження заяву відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в тому числі в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені та в інтересах яких діє адвокат Ямковий Владислав Іванович, про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року, яка прийнята колегією суддів у складі Головуючого-судді Бондар Я.М., суддів Зубакової В.П., Барильської А.П. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 вересня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в тому числі в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє як законний представник малолітніх - ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить трикімнатна квартира, що розташована за адресом: АДРЕСА_1, яка набута у власність в порядку спадкування за законом після смерті її батька - ОСОБА_7 За життя ОСОБА_7 подарував квартиру своєму онуку ОСОБА_2 Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року договір дарування визнано недійсним, що в свою чергу стало підставою для отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач ОСОБА_2 будучи власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. зареєстрував в ній членів своєї родини: дружину ОСОБА_3, доньку дружини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2 Оскільки ОСОБА_2 втратив право власності на квартиру, зареєстровані у встановленому законом порядку члени його сім'ї також позбавлені права користування житловим приміщенням. Відповідачі в квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, весь тягар утримання квартири покладений на неї, як на власника, тому, після уточнення позовних вимог, просила суд: визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2016 року, в якому усунуто описку ухвалою цього ж суду від 11 січня 2017 року, позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 та її представник Ямковий В.І. звернулись до суду із апеляційною скаргою, в якій просили рішення суду скасувати та постановити нове про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 та її представника Ямкового Владислава Івановича, задоволено частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 втратив право власності на квартиру АДРЕСА_1, зареєстровані у встановленому законом порядку члени його сім'ї - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, також позбавлені права користування житловим приміщенням, а позивач ОСОБА_1, як новий власник спірної квартири, має право на усунення перешкод, шляхом визнання цих осіб такими, що втратили право користування квартирою.

03 грудня 2018 року відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в тому числі в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені та в інтересах яких діє адвокат Ямковий В.І., звернулися до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року, в якій, посилаючись на п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України, просять скасувати зазначену постанову суду та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє як законний представник малолітніх - ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами обґрунтована тим, що постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року скасовано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.05.2016 року, яким визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8, яка діяла від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_2, посвідченого 07 червня 2012 року, та на підставі якого було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє як законний представник малолітніх - ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та залишено без змін рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 25 лютого 2016 року, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_1, до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування спірної квартири.

Відповідачі зазначають, що постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року, яка є остаточною та оскарженню не підлягає, встановлено, що правові підстави, передбачені статтею 233 ЦК України, для визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_8, яка діяла від імені ОСОБА_7, та ОСОБА_2, відсутні, тобто, на думку заявників, цей договір є дійсним та власником спірної квартири є саме відповідач ОСОБА_2 і позивач ОСОБА_1 не наділена правом ставити питання про визнання членів його сім'ї такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Згідно ч.1, п.3 ч.2 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини - справа "Желтяков проти України" (п.42-43) Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII). Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Відповідно до ст. 424 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 3 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовано судове рішення, що стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова Верховного Суду, якою було скасовано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.05.2016 року, що було підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє як законний представник малолітніх - ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, прийнята та набрала законної сили 07 листопада 2018 року (а.с. 161-167), а заява про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року подана до суду 03 грудня 2018 року (а.с. 157), тобто в межах строку визначеного ст. 424 ЦПК України.

З постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року слідує, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє як законний представник малолітніх - ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено у зв'язку з тим, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.05.2016 року визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8, яка діяла від імені ОСОБА_7, та ОСОБА_2, а тому ОСОБА_2 втратив право власності на квартиру АДРЕСА_1, та зареєстровані у встановленому законом порядку члени його сім'ї - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, також позбавлені права користування житловим приміщенням, а позивач ОСОБА_1, як новий власник спірної квартири, має право на усунення перешкод, шляхом визнання цих осіб такими, що втратили право користування квартирою.

Постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року скасовано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.05.2016 року та залишено без змін рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 25 лютого 2016 року, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_1, до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування спірної квартири.

Отже вбачається, що факт скасування рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.05.2016 року, яке було підставою для прийняття постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року, є підставою для її перегляду за нововиявленими обставинами.

Позивач ОСОБА_1 та її представники - адвокати Хрипунов Д.Г. та Свірідов Д.М. в судове засіданні не з'явилися, надавши заяву про відкладення розгляду справи, яка обґрунтована тим, що адвокати Хрипунов Д.Г. і Свірідов Д.М. зайняті в інших судових засіданнях, які були призначені до судового розгляду раніше.

Згідно статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Оскільки, до заяви про відкладення розгляду справи не додано доказів на підтвердження обставин, викладених у ній (виклик адвокатів в інше судове засідання, відомості про призначення справ до розгляду, докази про участь адвокатів у розгляді зазначених ними справ, тощо), колегія суддів не може визнати вказані у ній причини для відкладення розгляду справи поважними.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача ОСОБА_1 та її представників адвокатів Хрипунова Д.Г., Свірідова Д.М. в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в тому числі в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, - адвоката Ямкового В.І., який наполягав на задоволенні заяви про перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, в межах заявлених позовних вимог та доводів заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, колегія суддів вважає, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами підлягає задоволенню з наступних підстав.

Спір між сторонами виник з приводу визнання ОСОБА_3, яка діє в тому числі в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7, 1931 року народження, на праві власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

19 квітня 2012 року ОСОБА_7 видав довіреність № 646, що посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Я. О., якою уповноважив ОСОБА_8 подарувати належну йому квартиру онукові - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4.

07 червня 2012 року ОСОБА_8, діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_7, подарувала спірне житлове приміщення ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2, будучи власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 07 червня 2012 року, зареєстрував в ній членів своєї родини: дружину ОСОБА_3, доньку дружини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньку ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.12).

Такі дії відповідача ОСОБА_2 не суперечать вимогам частини 1 ст.383 ЦК України, а тому відповідачі ОСОБА_3 та малолітні ОСОБА_4, ОСОБА_5 набули право користування квартирою АДРЕСА_1 на законних підставах, як члени сім'ї її власника.

Оскільки, на час прийняття постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року, договір дарування спірної квартири від 07 червня 2012 року був визнаний недійсним рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.05.2016 року, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, а тому ОСОБА_1, як спадкоємець ОСОБА_7 та власник спірної квартири на підставі Сідоцтва пр право на спадщину за законом від 03 червня 2016 року має право ставити питання про визнання членів сім'ї ОСОБА_2 такими, що втратили право користування спірної квартирою.

Постановою ж Верховного Суду від 07 листопада 2018 року скасовано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.05.2016 року та залишено без змін рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 25 лютого 2016 року, яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_1, до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, тобто ОСОБА_2 продовжує бути власником квартири АДРЕСА_1 та правові підстави для визнання членів його сім'ї такими, що втратили право користування цієї квартирою відсутні.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року про те, що сам по собі факт реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 не породжує у неї права на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та не позбавляє відповідача ОСОБА_2 прав на спірну квартиру, оскільки державна реєстрація, у розумінні статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не є способом набуття права власності, а лише виступає засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав, тоді як рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 25 лютого 2016 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року, встановлено правомірність набуття права власності та факт належності на праві приватної власності спірної квартири саме відповідачу ОСОБА_2

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З наведених правових норм слідує, що судовому захисту підлягають виключно порушені права фізичних осіб, а позивач ОСОБА_1, звернувшись до суду із позовом про визнання ОСОБА_3, яка діє в тому числі в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, не надала суду належних та допустимих доказів щодо порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів користуванням останніми цієї квартирою, у зв'язку з чим заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно п.2 ч. 3 ст. 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 429 ЦПК України у разі задоволення заяви про перегляд судового рішення з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, та скасування судового рішення, що переглядається, суд: 1) ухвалює рішення - якщо переглядалося рішення суду; 2) постановляє ухвалу - якщо переглядалася ухвала суду; 3) приймає постанову - якщо переглядалася постанова.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами підлягає задоволенню, у зв'язку з чим скасовує постанову суду та приймає нову постанову про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_3 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн. (а.с. 81) та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 сплачено судовий збір за подання заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами у розмірі 843,67 грн., що відповідає розміру, визначеному Законом України «Про судовий збір», а тому ці витрати підлягають відшкодуванню за рахунок позивача у наступному порядку: відповідачу ОСОБА_3 - 1 028,14 грн., відповідачу ОСОБА_2 - 421,84 грн.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 424, п. 2 ч. 2, п.2 ч. 3 ст. 429, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в тому числі в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, від імені та в інтересах яких діє адвокат Ямковий Владислав Іванович, про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року - задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в тому числі в інтересах малолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у розмірі 421 (чотириста двадцять одна) гривні 84 (вісімдесят чотири) копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі у розмірі 1 028 (одна тисяча двадцять вісім) гривень 14 (чотирнадцять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: