ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 635/2224/18

Провадження № 22-ц/818/2942/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів: - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 1 квітня 2019 року у складі судді Токарєвої Н.М. (повний текст рішення складений 4 квітня 2019 року), -

УСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовною заявою, після уточнення якої у липні 2018 року (т.1 а.с. 52-53) просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з батьком ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , та матір`ю ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , в АДРЕСА_1 (надалі Житловий будинок) з грудня 2014 року до часу їх смерті; визнати за нею право власності на 17/32 часток Житлового будинку в порядку спадкування після смерті батьків, з яких 1/16 частка - у порядку спадкування обов`язкової частки після смерті батька ОСОБА_4 , 15/32 часток - у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 . Також просила визнати за нею право власності на 17/32 часток земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер - :00:25:0001, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 0,0177 га, кадастровий номер :00:025:0021, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті батьків.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Останні з 06 вересня 1954 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 18 березня 1955 року ОСОБА_4 придбав домоволодіння по АДРЕСА_1 , і в 1956 році ОСОБА_4 і ОСОБА_5 переїхали на постійне проживання до смт. Безлюдівка. З 1967 року по 1971 роки на підставі рішення виконавчого комітету Безлюдівської селищної ради депутатів подружжя ОСОБА_2 знесло придбаний будинок та збудувало новий будинок, прийнятий згодом до експлуатації. Право власності на Житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 . Під час перебування у шлюбі батько позивача також отримав у власність земельні ділянки за адресою Житлового будинку. Згідно Кодексу про шлюб та сім`ю, що діяв на той час, Житловий будинок та земельні ділянки, на якій він розташований, були спільним майном подружжя та належали подружжю в рівних частках.

Подружжя ОСОБА_6 мало трьох дітей - позивача ОСОБА_7 , відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , який помер у 2008 році. Після смерті останнього у нього залишилися двоє дітей - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

У 2010 році ОСОБА_4 та ОСОБА_5 склали заповіти, за якими ОСОБА_4 заповів належне йому майно сину ОСОБА_8 , а ОСОБА_5 заповіла все своє майно дочці ОСОБА_1 .

З 2014 по 2017 роки ОСОБА_1 проживала в Житловому будинку, здійснювала догляд за батьками, виконувала медичні рекомендації, вела домашнє господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. Після його смерті залишилася спадщина - 1/2 частина Житлового будинку. Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2 Дружина померлого та його дочка, як пенсіонери за віком станом на час відкриття спадщини, мали право на обов`язкову частку у спадщині, яка складала по 1/16 частині. Оскільки, дружина померлого була зареєстрована у спірному будинку та разом з дочкою постійно проживала зі спадкодавцем, ОСОБА_5 та позивач у справі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка складалася з 1/16 частини Житлового будинку кожній.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, що складалася з 9/16 часток Житлового будинку. Єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті матері є ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою.

ОСОБА_2 як інвалід ІІІ групи, який був постійно зареєстрований з ОСОБА_5 на час її смерті, має право на обов`язку частку у спадщині після її смерті. Розмір його обов`язкової частки 3/32 частини, оскільки у разі відсутності заповіту спадщина б розподілялася на три частини: по 3/16 спадкоємцям першої черги спадкування та 3/16 онукам померлої (дітям ОСОБА_8 ) в порядку спадкування за правом представлення. Таким чином, з урахуванням обов`язкової частки у спадщині відповідача, позивач набула право на 17/32 часток Житлового будинку та земельних ділянок, з яких 1/16 частка набута у порядку спадкування після смерті батька та 15/32 - у порядку спадкування після смерті матері.

Правовстановлюючі документи на спадкове майно у позивача відсутні, відповідач не визнає за ОСОБА_1 право на спадщину та не надає можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 1 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з батьком ОСОБА_4 з грудня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/16 частину Житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд та на 1/16 частку земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер - :00:25:0001, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 0,0177 га, кадастровий номер :00:025:0021, цільове призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих в АДРЕСА_1 в порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 15/32 частини Житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд та на 15/32 частини земельної ділянки площею 0,1500га., кадастровий номер - :00:25:0001, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельної ділянки площею 0,0177 га, кадастровий номер :00:025:0021, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованих в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Судові витрати у вигляді судового збору віднесено за рахунок позивача.

Рішення суду мотивоване тим, що житловий будинок, земельна ділянка з кадастровим номером :00:25:0001, на якій він розташований, та земельна ділянка з кадастровим номером :00:025:0021 набуті ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_5 , тому є спільним сумісним майном подружжя. ОСОБА_1 з 2014 року до часу смерті батьків постійно проживала в житловому будинку, доглядала їх, що не спростовано ні поясненнями свідків відповідача, ні самим відповідачем. На час смерті батька право на обов`язкову частку в спадщині мала позивач та її мати як непрацездатна донька і вдова померлого. Враховуючи доведеність проживання позивача в Житловому будинку разом зі спадкодавцем на час його смерті, ОСОБА_1 прийняла обов`язкову частку у спадщині після смерті батька у розмірі 1/16 частини Житлового будинку та земельних ділянок. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 9/16 частин житлового будинку. Єдиним спадкоємцем за заповітом після її смерті є ОСОБА_1 . Відповідач має право на обов`язкову частку у праві на спадщину після ОСОБА_5 як інвалід ІІІ групи. Тому після смерті матері ОСОБА_1 успадкувала 15/32 частин Житлового будинку. Невизнання другим спадкоємцем права ОСОБА_1 на спадщину та доведеність позовних вимог стало підставою для позову. При цьому суд дійшов висновку, що право власності на земельні ділянки у відповідному розмірі часток Житлового будинку також підлягає визнанню за позивачем, враховуючи обґрунтованість її позовних вимог в частині Житлового будинку.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вважає, що для встановлення належності житлового будинку до спільної сумісної власності подружжя необхідно не лише встановлення факту його придбання у період шлюбу, а й встановлення участі кожного з подружжя у набутті майна. За життя ОСОБА_5 не оспорювала право особистої власності чоловіка на будинок. Також відповідач подав суду заяву ОСОБА_5 від 24.02.2017 про те, що вона не претендує на частку в будинку чоловіка. Суд першої інстанції невірно встановив, що ОСОБА_2 визнав постійне проживання ОСОБА_1 у житловому будинку. Насправді він не заперечував, що позивач періодично проживала у батьків. Якщо б вона постійно проживала з батьками, то мала б відповідно до вимог законодавства зареєструвати своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Показання свідків не довели у безспірному порядку проживання позивача з батьками. До того ж позов про визнання будинку і земельних ділянок спільною сумісною власністю подружжя може бути пред`явлений лише одним із подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , проти її задоволення заперечує. Посилається на те, що житловий будинок був побудований та прийнятий в експлуатацію під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено належними та допустимими доказами. Доказів будівництва ОСОБА_4 житлового будинку за власні кошти відповідачем не надано. Заява ОСОБА_5 про відмову від своєї частки в будинку від 02 лютого 2017 є неналежним доказом, оскільки не відомо за яких обставин вона складена та кому адресована. Проживання ОСОБА_1 у житловому будинку з 2014 року було зумовлене станом здоров`я батьків та неможливістю відповідача через свою роботу піклуватися про них постійно. Пояснення свідків з боку позивача, які надавали пояснення про постійне проживання позивача разом з батьками були узгодженими, не протирічили фактичним обставинам та один одному та не були спростовані показаннями свідків з боку відповідача.

Частиною 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін у справі перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судовим розглядом установлено, що ОСОБА_4 11 серпня 1954 року придбав у ОСОБА_11 будинок по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 70).

06 вересня 1954 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений шлюб (т.1 а.с. 71).

Житловий будинок по АДРЕСА_1 , в період 1967-1971 років на підставі рішення Безлюдівської селищної ради депутатів трудящих № 6 від 11 квітня 1967 року був перебудований у новий об`єкт шляхом зносу зареєстрованого будинку та будівництва нового будинку. Актом від 20.06.1992 закінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 в експлуатацію, видане свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 10.11.1992 (т.1 а.с. 16-17).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, що діяв на час будівництва та введення в експлуатацію Житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Житловий будинок був спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виходячи з презумпції спільності права власності на майно подружжя незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воно було набуто.

Колегія суддів відхиляє доводи представника відповідача про те, що Житловий будинок був особистою власністю ОСОБА_4 , оскільки з матеріалів справи вбачається, що Житловий будинок був збудований, прийнятий до експлуатації та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 у період його шлюбу з ОСОБА_5 Доказів протилежного відповідачем не надано.

Судом також не враховуються доводи апеляційної скарги, про те, що ОСОБА_5 відмовилась від своєї частки у спільному майні подружжя.

Згідно з частиною першою статті 181 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст.182 ЦК України).

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч.2 ст.3 Закону України № 1952-IV від 1 липня 2004 року).

Заява про відмову ОСОБА_5 від частки у спільному майні від 2 лютого 2017 року, що міститься у матеріалах справи (т.1 а.с. 87), не пройшла державну реєстрацію, тому не може бути належним доказом розпорядження ОСОБА_5 належною їй частиною Житлового будинку. Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_2 не надав пояснень про обставини складення вказаної заяви.

Тому суд уважає встановленим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були власниками 1/2 частини Житлового будинку кожний.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (т.1 а.с. 141-143). Сторонами у справі також не заперечується, що у подружжя ОСОБА_2 був син ОСОБА_8 , який помер у 2008 році.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст.82 ЦПК України).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (т.1 а.с. 19). На випадок своєї смерті ОСОБА_4 заповів все майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилось, ОСОБА_2 згідно нотаріально посвідченого заповіту від 11.06.2010 (т.1 а.с. 85).

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.ч. 1,2 ст.1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року (справа № 1-1/2014) у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 ЦК України роз`яснено, що зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

На час смерті ОСОБА_4 28 січня 2015 року його дружині, ОСОБА_5 , виповнилося 84 роки, доньці ОСОБА_1 - 57 років. Тобто вони були непрацездатними та мали право на обов`язкову частку у спадщині.

При цьому при визначенні розміру обов`язкової частки у спадковому майні після смерті ОСОБА_4 має враховуватися й частка ОСОБА_8 , який на той момент вже помер, але мав двох дітей.

Таким чином, обов`язкова частка ОСОБА_5 та ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 склала - 1/16 частина Житлового будинку (1/2 частина будинку для чотирьох спадкоємців - по 1/8 частині кожному, половина від 1/8 частини - 1/16 частина).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.ч. 1,3 ст.1268 ЦК України).

Сторони у справі не заперечували, що після смерті ОСОБА_5 спадкові права ними не оформлювались, до нотаріальної контори жодний зі спадкоємців не звертався.

Як підтверджується відомостями з Безлюдівської селищної ради №№ 604 та 605 від 13.03.2018 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 станом на 27.01.2015 були зареєстровані та проживали в Житловому будинку (т.1 а.с. 21, 22). Зазначене не заперечувалось і сторонами у справі.

Таким чином, ОСОБА_5 фактично прийняла у спадщину 1/16 частину Житлового будинку після смерті чоловіка, не оформивши на неї документально права.

ОСОБА_1 згідно наданої нею копії паспорту (т.1 а.с. 6) з 30.09.2014 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В матеріалах справи містяться відомості амбулаторії ЗПСМ смт Безлюдівка про здоров`я ОСОБА_4 , 1930 року народження, та ОСОБА_5 , 1930 року народження, які за станом здоров`я потребували постійного стороннього догляду.

Відповідач надав пояснення про те, що він перебуває у шлюбі, його дружина проживає в м. Харкові, станом на 2015 рік режим його роботи передбачав добові чергування. В суді першої інстанції відповідач надавав пояснення про те, що з кінця 2014 року у позивача були ключі від Житлового будинку, в будинку знаходилися речі та меблі ОСОБА_1 , остання ночувала разом з батьками. В судовому засіданні 20 грудня 2018 року ОСОБА_2 пояснив, що речі ОСОБА_1 почали з`являтися в Житловому будинку з кінця 1999 року - початку 2000 року. З грудня 2014 по січень 2015 року позивач проживала з батьками з огляду на поганий стан здоров`я ОСОБА_4 .

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю спадкоємця зі спадкодавцем на час смерті останнього, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання позивача разом з батьками, здійснення догляду та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації та фактичного проживання позивача та її батьків, відомості про стан здоров`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та необхідність здійснювати постійний догляд тощо.

Дослідивши надані позивачем докази в сукупності, показання свідків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав задоволення позову в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з грудня 2014 року до ІНФОРМАЦІЯ_1.

На спростування доводів позивача про фактичне проживання ОСОБА_1 з батьком на час його смерті, відповідачем та представником відповідача не надано належних та допустимих доказів.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано й у відповідності із законом зробив висновок про прийняття позивачем обов`язкової частки у спадщині після смерті батька ОСОБА_4 .

Отже, після смерті ОСОБА_4 частка ОСОБА_5 у праві власності на Житловий будинок склала 9/16 частин (1/2 частина Житлового будинку, що належала на праві спільної сумісної власності подружжя + 1/16 обов`язкова частка у спадщині). ОСОБА_1 успадкувала 1/16 частину, частка ОСОБА_2 за заповітом після смерті батька склала 6/16.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 (т.1 а.с. 20). Нотаріально посвідченим заповітом від 11.06.2010 вона заповіла все майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилось, що належатиме їй на момент смерті ОСОБА_1 (т.1 а.с. 149).

29 листопада 2017 року ОСОБА_1 подала до Першої Державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (т.1 а.с. 121). 12 лютого 2018 року відповідач також подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері (т.1 а.с. 126).

21 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 (т.1 а.с. 156). З аналогічною заявою до нотаріальної контори звернувся і ОСОБА_2 12 квітня 2018 року (т. 1 а.с. 170).

Згідно наданої копії паспорту ОСОБА_2 зареєстрований за адресою місцезнаходження Житлового будинку з 28.08.1980 (т.1 а.с. 127-128). Він інвалід ІІ групи відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 5 квітня 2011 року (т.1 а.с. 130).

Тобто ОСОБА_2 має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України.

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцями за законом могли бути донька ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , якби був живий. Половина частки кожного від належних ОСОБА_5 9/16 частин Житлового будинку складатиме 27/96 частин.

Отже, ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_5 . 27/96 Житлового будинку (54/96-27/96), а після смерті ОСОБА_8 - 1/16 частину. Загалом її частка в Житловому будинку склала 33/96 частин Житлового будинку (27/96+6/96) або 11/32.

Тобто суд першої інстанції правильно визначивши обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на частину Житлового будинку в порядку спадкування після смерті батьків, невірно підрахував частину успадкованого майна. Тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Судом першої інстанції також установлено, що у 2004 році ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_5 набув право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер - :00:25:0001, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 81-83). Також ОСОБА_4 отримав земельну ділянку площею 0,0177 га, кадастровий номер :00:025:0021, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за тією ж адресою. Вказані земельні ділянки були передані ОСОБА_4 безоплатно у власність, право власності посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку ХР № 100474, виданого та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27 серпня 2004 року Безлюдівською селищною радою Харківського району Харківської області за № 1025.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи й не оспорюються сторонами.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Разом з тим, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правомірно визначився із необхідністю визнання за позивачем права власності на відповідну частину земельних ділянок, на яких розташований спірний Житловий будинок, помилившись лише із визначенням частини.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав вірну юридичну оцінку обставинам справи та наданим доказам, однак допустив арифметичну помилку при визначенні частини Житлового будинку та земельних ділянок, які успадковані позивачем.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 1 квітня 2018 року змінити в частині визначення розміру частки ОСОБА_1 у праві власності на будинок та земельні ділянки в порядку спадкування за законом.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 11/32 частин житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 11/32 частин земельних ділянок площею 0,1500 га, кадастровий номер - :00:25:0001, цільове призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,0177 га, кадастровий номер :00:025:0021, цільове призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованих в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний