ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/6721/18
Провадження № 22-ц/4820/1637/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_1 , її представника адвоката Бірюка М.М., апелянта ОСОБА_2 , його представника адвоката Шустера Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 липня 2019 року (суддя Бондар О.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що протягом травня-серпня 2017 року надав у позику відповідачам 30 450 доларів США та 176 000 гривень з остаточним терміном погашення 1 жовтня 2017 року. Однак, до вказаного строку відповідачі борг не повернули.

У зв`язку з цим позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суму основного боргу 176 000 грн. та 30 450 доларів США за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення; втрати від інфляції в сумі 18 732 грн. 31 коп.; три проценти річних від простроченої суми в розмірі 32 353 грн. 11 коп.; проценти за користування чужими грошима в сумі 190 186 грн. 89 коп., вирішити питання судових витрат.

У березні 2019 року із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до місцевого суду звернулась ОСОБА_1 . В обґрунтування позову зазначила, що наприкінці березня 2017 року сімейні відносини з ОСОБА_3 фактично були припинені, а 10 жовтня 2017 року шлюб остаточно розірвано.

У лютому 2018 року отримала листа від ОСОБА_2 , в якому останній просив повернути йому кошти, які він перерахував на картку, яка була зареєстрована на ім`я ОСОБА_1

Вважала вказані вимоги незаконними, оскільки жодних коштів ні від ОСОБА_2 , ні від ОСОБА_3 вона не отримувала. Крім того, отримала від ОСОБА_3 розписку про те, що він брав банківську картку ОСОБА_1 в період з травня по вересень 2017 року та використовував її за власними потребами, в тому числі, для отримання та перерахунку коштів від ОСОБА_2

Оскільки кошти, які брав ОСОБА_3 у ОСОБА_2 в борг, є значною сумою, згода ОСОБА_1 як дружини на укладення договору позики мала бути відображена письмово.

У зв`язку з цим відповідач-позивач ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними договори позики від 10 травня 2017 року на суму 16 650 доларів США та від 12 травня 2017 року на суму 176 000 грн., укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнати відсутність обов`язку щодо повернення коштів ОСОБА_1 як для другого з подружжя за вказаними договорами позики; стягнути солідарно з відповідачів на її користь судові витрати.

Ухвалою Кам`янець-Подільського районного суду Хмельницької області від 2 квітня 2019 року обидва позови об`єднано в одне провадження.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в сумі 30450 доларів США та 176000 грн., три проценти річних в сумі 32 353 грн. 11 коп., проценти за користування грошима в сумі 26 802 грн. 63 коп. , інфляційні втрати в сумі 18 732 грн. 31 коп.

В стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості по сплаті процентів в сумі 156 271 грн. 93 коп. відмовлено.

В стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми основного боргу 176 000 грн. та 30 450 доларів США за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення, стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат в сумі 18 732 грн. 31 коп., стягнення з ОСОБА_1 трьох процентів річних в розмірі 32 353 грн. 11 коп., стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування чужими грошима в сумі 190 186 грн. 89 коп. відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів позики від 10 травня 2017 року на суму 16 650 доларів США та від 12 травня 2017 року на суму 176 000 грн., укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнання відсутності обов`язку щодо повернення коштів ОСОБА_1 , як для другого з подружжя, за договорами позики від 10 травня 2017 року на суму 16 650 доларів США та від 12 травня 2017 року на суму 176 000 грн., укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 7488 грн. 50 коп.

В стягненні з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору в сумі по 768 грн. 40 коп. з кожного відповідача відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати в частині відмови їй в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними та визнання відсутності обов`язку, ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати недійсними договори позики від 10 травня 2017 року на суму 16 650 доларів США та від 12 травня 2017 року на суму 176 000 грн., укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнати відсутність обов`язку щодо повернення коштів ОСОБА_1 як для другого з подружжя за вказаними договорами позики, в іншій частині рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 липня 2019 року залишити без змін.

Вважає рішення у вказаній частині незаконним, оскільки судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що судом першої інстанції у своєму рішенні не відображено обставину, яка досліджувалась під час судових засідань, а саме що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 починаючи з початку квітня 2017 року перестали проживати разом та підтримувати сімейні стосунки.

Крім того, місцевий суд не дав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_3 у повному розмірі визнає борг і зазначає, що кошти отримував одноособово.

Під час ухвалення рішення судом першої інстанції не застосовано норми, якими врегульовано правовідносини між сторонами спору, а саме що договір, укладений одним з подружжя, має бути укладеним в інтересах сім`ї та одержане за договором використане в інтересах сім`ї. Ні письмової, ні усної згоди на укладення спірних договорів позики ОСОБА_1 не надавала, з ОСОБА_2 знайома не була. Відтак, договори позики мають бути визнані недійсними з огляду на те, що є такими, які виходять за межі дрібного побутового договору, проте укладені без згоди на те ОСОБА_1 , тому суперечать чинному законодавству.

Як зазначає ОСОБА_1 ОСОБА_2 у позовній заяві до неї та ОСОБА_3 обставини щодо надання позик останньому решти 12 000 і 1 800 доларів США не підтвердив належними та допустимими доказами, зокрема, договорами позики, розписками тощо.

Не погоджуючись з рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 липня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову в сумі 176 000 грн., процентів за користування грошима та інфляційних втрат щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить його у вказаній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 кошти в сумі 176 000 грн. основної суми, проценти за користування чужими грошима в сумі 35 296,44 грн., втрати від інфляції в сумі 18 732,31 грн., три проценти річних від простроченої суми, що складають 6 769,97 грн.; вирішити питання про судові витрати.

Вважає рішення у вказаній частині таким, що порушує його законні права та інтереси.

Зазначає, що фактично ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 21 грудня 2016 року до 10 жовтня 2017 року, на час отримання позики були подружжям та вели спільне господарство. На підтвердження вказаного позивачем було надано суду першої інстанції розміщені у соціальній мережі Facebook на сторінці ОСОБА_1 фотографії подружжя з спільного літнього відпочинку у 2017 році. Ці фотографії ОСОБА_1 розміщувала у соціальній мережі в серпні-жовтня 2017 року, що, на думку позивача-відповідача, свідчить про нормальні сімейні відносини навіть у період офіційного розлучення.

Як зазначає в апеляційній скарзі ОСОБА_2 сам факт надання чоловіку дружиною дозволу використовувати її банківський рахунок та надання своєму чоловіку реквізитів рахунку є беззаперечним доказом нормальних сімейних відносин, повної довіри, обізнаності про справи один одного та використання коштів в спільних інтересах подружжя. Як вбачається з банківських виписок та квитанцій про отримання готівки частина коштів знята у відділеннях банку, а саме 13 травня 2017 року в сумі 74 380 грн. у відділенні банку в м. Кам`янець-Подільському по вул. Соборній, 4, та 15 травня 2017 року в сумі 73 000 грн. у відділенні банку в м. Кам`янець-Подільському по вул. Огієнка, 41 особисто ОСОБА_1 при пред`явленні паспорту та платіжної картки. В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила, що особисто знімала ці кошти зі свого карткового рахунку в касі банку. Крім того, з 12 по 17 травня 2017 року ОСОБА_1 коштами, отриманими у вигляді позики, розраховувалась за продукти харчування, ресторан, ліки в аптеці, знімала готівкою в терміналі самообслуговування. Жодних доказів передачі нею коштів, знятих зі свого банківського карткового рахунку, своєму чоловіку ОСОБА_3 не надано.

За доводами ОСОБА_2 ОСОБА_1 була не тільки обізнана про отриману позику, вона погодилась на її отримання дозволивши чоловіку використовувати власний картковий рахунок, а також особисто розпоряджалась даними коштами, знявши їх з рахунку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_1 просить його апеляційну скаргу залишити без задоволення як незаконну та необґрунтовану. Зазначає, що він вказує неправдиві дані, чим намагається ввести суд в оману, зокрема, щодо боргу на суму 176 000 грн., що нібито саме ОСОБА_1 зняла з банківської карти ці кошти і розпоряджалась ними. При цьому ОСОБА_1 посилається на переписку в СМС-повідомленнях ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , де позивач-відповідач нагадує про борг ОСОБА_3 саме на таку суму, і те ж саме було підтверджено ними обома під час надання пояснень у суді першої інстанції.

Відносно долучених до матеріалів справи фотознімків про начебто спільне сімейне життя з ОСОБА_3 у 2017 році ОСОБА_1 зазначає, що такі не можуть бути доказом будь-яких обставин, оскільки зроблені ще до одруження, у період весна-літо 2016 року.

На думку ОСОБА_1 суть апеляційної скарги ОСОБА_2 зводиться до того, що начебто нею отримано позику. Проте, на її думку, це суперечить законодавству, оскільки договір укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що протягом травня-серпня 2017 року ОСОБА_2 надавав у позику ОСОБА_3 кошти в сумі 30 450 доларів США та 176 000 грн. (т. 1 а.с. 7, 16-37).

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що мав намір інвестувати кошти в бізнес і давав кошти в позику ОСОБА_3 на розвиток бізнесу. Надати документів, які б підтверджували здійснення ОСОБА_3 підприємницької діяльності, належність ОСОБА_3 виробничих приміщень, засобів виробництва, ОСОБА_2 в ОСОБА_3 не вимагав і останній самостійно таких документів ОСОБА_2 не давав.

ОСОБА_2 також пояснив, що він давав кошти ОСОБА_3 на здійснення бізнесу по реалізації сировини для виробництва ковбасних виробів. Тобто, для здійснення певного виду діяльності певній людині, а не подружжю чи на розвиток сімейного бізнесу. ОСОБА_2 в своїх поясненнях вказав, що наявність в ОСОБА_3 дорогого автомобіля, на якому ОСОБА_3 зустрів ОСОБА_2 , і возив показувати виробничі приміщення, те, що ОСОБА_3 пустила охорона на територію, де знаходились виробничі приміщення, наявність двох квартир в одному будинку по АДРЕСА_1 , те, що ОСОБА_3 на різних автомобілях приїздив в місто Київ, викликало впевненість в можливості надання інвестицій ОСОБА_3 .

Тобто ОСОБА_2 мав намір надавати кошти тільки ОСОБА_3 на розвиток господарської діяльності. Той факт, що ОСОБА_2 не вимагав в ОСОБА_3 документів на здійснення підприємницької діяльності може свідчити про те, що ОСОБА_2 могла не цікавити законність здійснення діяльності ОСОБА_3 .

Про те, що ОСОБА_3 не позичав кошти в інтересах сім`ї, свідчать також його пояснення (т. 1 а. с. 136, 137), які узгоджуються з поясненнями ОСОБА_2 про надання коштів на здійснення підприємницької діяльності і підпис ОСОБА_3 в цих поясненнях посвідчений нотаріусом в республіці Польща 12 грудня 2018 року.

На підтвердження доводів, що ОСОБА_2 не давав коштів подружжю, свідчить та обставина, що в лютому 2018 року він звернувся до ОСОБА_1 про стягнення коштів в сумі 176 000 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України, тобто безпідставно набутих коштів, а не коштів, переданих за договором позики (т. 1 а. с. 10).

З копії розписки від 10.05.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 16 650 доларів США, які зобов`язався повернути 05.06.2017 року (т. 1. а. с. 7).

З копії платіжного доручення №Р24685446А593472375 від 12 травня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 перерахував на картковий рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 176 000 грн. (т. 1 а. с. 9).

Зі скріншотів переписки, доданих позивачем ОСОБА_2 до позовної заяви, вбачається, що він просить ОСОБА_3 виконати грошове зобов`язання, а ОСОБА_3 обіцяє повернути борг, який на той момент складав 37 219 доларів США (т. 1. а. с. 16-37).

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Кам`янець-Подільським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Хмельницькій області, актовий запис №65 від 10 жовтня 2017 року, вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (т. 1 а. с. 77).

З копії розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_3 мав повертати грошові кошти у розмірі 16 650 доларів США до 5 червня 2017 року.

Грошові кошти в сумі 176 000 грн. ОСОБА_3 мав повернути до 1 жовтня 2017 року.

Грошові кошти в сумі 12 000 доларів США та 1 800 доларів США ОСОБА_3 мав повернути до 1 жовтня 2017 року.

ОСОБА_3 кошти на рахунки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , за виключенням 8500 грн., не направлялись (т. 2 а. с. 28).

ОСОБА_1 ніякої підприємницької діяльності не здійснювала, а ОСОБА_3 не повідомляв її про те, що він позичив грошові кошти в інших громадян.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_1 суми основного боргу в сумі 176 000 грн., процентів за користування грошима та інфляційних втрат, суд виходив з того, що ОСОБА_2 , подаючи позов до ОСОБА_1 про стягнення коштів, діяв всупереч своїй попередній поведінці і стягненням заборгованості за договорами позики, які з нею не укладав, намагався поставити ОСОБА_1 у невигідне становище здійснення виплат за іншу особу ( ОСОБА_3 ). Суд вважав, що підстави для задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_1 . відсутні у зв`язку з їх недоведеністю.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , суд виходив з того, що оспорювані договори позики не зачіпають права і законні інтереси ОСОБА_1 , оскільки кошти ОСОБА_2 передавались ОСОБА_3 на розвиток бізнесу по продажу сировини для виготовлення ковбасних виробів, тобто на здійснення підприємницької діяльності. ОСОБА_1 ніякої підприємницької діяльності не здійснювала, а ОСОБА_3 не повідомляв її про те, що він позичив грошові кошти в інших громадян. Також суд виходив з того, що договори позики в інтересах сім`ї не укладались.

З такими висновками погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Так, відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Статтею 3 ЦК України визначено, що однією із основних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі -«non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Поняття договору позики визначено ст. 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 лютого 2016 р. у справі № 6-50цс16).

Відповідно до статті 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.

У ст. 599 ЦК визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18 у постанові від 16 січня 2019 року була висловлена позиція, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Посилання апелянта ОСОБА_1 , що судом першої інстанції у своєму рішенні не відображено обставину, яка досліджувалась під час судових засідань, а саме що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 починаючи з початку квітня 2017 року перестали проживати разом та підтримувати сімейні стосунки, не може бути підставою для скасування судового рішення, на права ОСОБА_1 не впливає. Шлюб між подружжям розірвано у жовтні 2017 року.

Безпідставними на думку апеляційного суду є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що місцевий суд не дав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_3 у повному розмірі визнає, що отримав кошти в борг одноособово. За висновками, що відображені у рішенні, що оскаржується, суд стягнув заборгованість за договорами позики на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 .

Твердження апелянта ОСОБА_1 про те, що судом не застосовано норми, якими врегульовано правовідносини між сторонами спору, висновків суду не спростовують. За обставин, що склались між сторонами, договори позики не може бути визнано недійсними, а заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 повинна бути погашена виконанням зобов`язання.

Посилання ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 у позовній заяві до неї та ОСОБА_3 обставини щодо надання позик останньому решти 12 000 і 1 800 доларів США не підтвердив належними та допустимими доказами, зокрема, договорами позики, розписками тощо, спростовуються матеріалами справи та дослідженими доказами. Зі скріншотів телефонної переписки та пояснення ОСОБА_3 вбачається, що він зазначені кошти отримав. Письмових доказів повернення цих коштів відповідач не надав.

Посилання апелянта ОСОБА_2 , що фактично ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 21 грудня 2016 року до 10 жовтня 2017 року, на час отримання позики були подружжям та вели спільне господарство, на підтвердження чого позивачем було надано суду розміщені у соціальній мережі Facebook на сторінці ОСОБА_1 фотографії подружжя з спільного літнього відпочинку у 2017 році, є безпідставним. Фото, розміщені на сторінці Facebook, не можуть бути належним, достовірним та достатнім доказом стосунків між подружжям у певний період та не спростовує того, що сторони шлюб розірвали. Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що кошти надавав ОСОБА_3 на підприємницьку діяльність. Доказів використання зазначених коштів в інтересах сім`ї ОСОБА_2 не надав.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Твердження апелянта ОСОБА_2 про те, що сам факт надання чоловіку дружиною дозволу використовувати її банківський рахунок та надання своєму чоловіку реквізитів рахунку є беззаперечним доказом нормальних сімейних відносин, повної довіри, обізнаності про справи один одного та використання коштів в спільних інтересах подружжя, висновків суду не спростовує. Так, в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_3 , що у період з травня по вересень 2017 року він використовував банківську картку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , щоб отримати та передати кошти від ОСОБА_2

Посилання ОСОБА_2 , що з банківських виписок та квитанцій про отримання готівки вбачається, що частина коштів знята у відділеннях банку, а саме 13 травня 2017 року в сумі 74 380 грн. у відділенні банку в м. Кам`янець-Подільському по вул. Соборній, 4, та 15 травня 2017 року в сумі 73 000 грн. у відділенні банку в м. Кам`янець-Подільському по вул. Огієнка, 41 особисто ОСОБА_1 при пред`явленні паспорту та платіжної картки, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Те, що ОСОБА_1 особисто знімала ці кошти зі свого карткового рахунку в касі банку, розраховувалась за продукти харчування, ресторан, ліки в аптеці, знімала готівкою в терміналі самообслуговування, не підтверджує наявності фінансових (боргових) зобов`язань між нею та ОСОБА_2

Аналогічно безпідставним є посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 була не тільки обізнана про отриману позику, вона погодилась на її отримання дозволивши чоловіку використовувати власний картковий рахунок, а також особисто розпоряджалась даними коштами, знявши їх з рахунку.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_2 не дають підстав для висновку про обґрунтованість позову, а стосуються переоцінки доказів.

Доводи апеляційних скарг, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 4 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2019 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк