Провадження №22-ц/812/156/19
Єдиний унікальний номер судової справи 489/1440/18
Категорія - 30 Доповідач апеляційної інстанції - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

14 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю: прокурора Дмитренко І.О.,

- представника позивача ОСОБА_2.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Рум'янцевої Н.О. в приміщенні цього ж суду о 11 годині 38 хвилині, повний текст рішення складено 22 жовтня 2018 року, у цивільній справі за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення неправомірно виплачених бюджетних коштів,

встановила:

В березні 2018 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради (далі - Департамент) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення неправомірно виплачених бюджетних коштів.

Позивач зазначав, що ОСОБА_3 перебувала на обліку в управлінні соціальних виплат і компенсацій Інгульського району Департаменту як отримувач двох видів державної допомоги: допомоги при народженні дитини та допомоги на дітей одиноким матерям. У зв'язку з неповідомленням ОСОБА_3 інформації, що вона з 31 жовтня 2016 року перебуває в місцях позбавлення волі, що є обставиною, яка впливає на виплату допомоги, за період з 01 грудня 2016 року по 01 жовтня 2017 року вона безпідставно отримала 11 148 грн. бюджетних коштів, з яких: 9 460 грн. допомоги при народженні дитини та 1 688 грн. допомоги як одинокій матері.

Відповідач була письмово повідомлена про необхідність повернення неправомірно виплачених коштів державної соціальної допомоги при народженні дитини та державної соціальної допомоги на дітей одиноким матерям, але в добровільному порядку кошти повернуті не були.

Посилаючись на викладене та те, що належні заходи щодо стягнення неправомірно виплачених бюджетних коштів тимчасової державної допомоги органом місцевого самоврядування не вживаються, прокурор просив стягнути з відповідача вказану вище суму безпідставно виплачених бюджетних коштів.

Заперечуючи проти позову, відповідач подала відзив, в якому посилалась на те, що Департамент був обізнаний про те, що вона відбуває показання за вироком суду, про що повідомив біологічний батько її сина - ОСОБА_4, який оформив на себе батьківство. Крім того, доказом обізнаності Департаменту, вважала те, що з січня 2017 року їй було припинено нарахування виплати як одинокій матері.

Також, зазначала, що банківська картка, на яку нараховувались кошти, знаходиться у ОСОБА_4 та всі грошові кошти витрачалися на дитину.

-2-

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2018 року позов заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Департаменту задоволено. Стягнуто на користь Департаменту з ОСОБА_3 безпідставно виплачену державну допомогу в розмірі 11 148 грн. та на користь прокуратури 1762 грн. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що здійснення прокурором представництва інтересів Департаменту є підставним, наведені прокурором підстави для стягнення з відповідача безпідставно виплачених коштів державної соціальної допомоги в розмірі 11 148 грн. узгоджуються із вимогами частини другої статті 22 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», статей 1212,1215 ЦК України.

Позивачем доведено, що суми державної допомоги були виплачені відповідачу неправомірно, внаслідок неповідомлення ОСОБА_3 Департаменту про перебування у місцях позбавлення волі за рішенням суду.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, обставинам справи та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначала, що суд першої інстанції всупереч ст. ст. 12, 43, 91 ЦПК України допустив формалізм у вирішенні справи, не здійснив виклик свідка ОСОБА_4 про що вона просила у відзиві на позовну заяву, який повідомив Департамент про те, що вона відбуває покарання, та, що матеріальна допомога була витрачена на сина. Суд не надав оцінки тому факту, що Департамент у грудні 2016 року знав від ОСОБА_4М, що він оформив батьківство, а вона відбуває покарання у місцях позбавлення волі, так як нарахування виплат як одинокій матері були припинені з січня 2017 року. Тоді як нарахування щомісячної одноразової допомоги продовжувались.

До того ж, ОСОБА_4 звертався до Департаменту з питань призначення одноразової допомоги.

Не надано у рішенні оцінки обставин, які зумовили участь/представництво прокурора у даному процесі, з огляду на ч. 3 ст. 56, ст.260 ЦПК України

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника місцевої прокуратури № 1 проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував з підстав її необґрунтованості.

У відзиві на апеляційну скаргу, Департамент, заперечуючи проти доводів скарги, наполягав на тому, що лише в жовтні 2017 року від ОСОБА_4 стало відомо, що ОСОБА_3 з 31 жовтня 2016 року перебуває у місцях позбавлення волі за рішенням суду. На підтвердження цих обставин надав заяву ОСОБА_4 датовану 10 жовтня 2017 року.

Також зазначав, що в заяві про отримання вищезазначених допомог ОСОБА_3 була попереджена про свій обов'язок повідомлення про зміни всіх обставин, що впливають на виплату допомоги, що засвідчила своїм підписом. Проте, цього обов'язку відповідач не виконала, що призвело до переплати державних коштів з її вини.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, представника Департаменту, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у ОСОБА_3 народився син ОСОБА_5. Державна реєстрація проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с.15-17). На підставі заяви ОСОБА_3 від 15 листопада 2014 року рішенням управління соціальних виплат і компенсацій Ленінського (нині Інгульського) району департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради від 21 листопада 2014 року відповідачу призначено допомогу при народженні дитини з 01 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року - 10 320 грн. та з 01 жовтня 2014 року по 30 вересня 2017 року по 860 грн. (а.с.12-14,19).

-3-

На підставі заяви ОСОБА_3 від 21 липня 2016 року рішенням того ж органу від 24 листопада 2016 року було призначено допомогу одиноким матерям, що виплачується протягом шести календарних місяців, з 01 липня 2016 року по 30 листопада 2016 року - 717 грн. та з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 971 грн. (а.с. 20-22, 27).

Заявою, поданою 18 листопада 2014 року ОСОБА_3 просила перераховувати соціальну допомогу на її картковий рахунок у філії Миколаївського облуправління АТ «Ощадбанк» НОМЕР_1 (а.с. 18).

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2015 року ОСОБА_3 засуджена за ч. 3 ст. 307, ст. 69, ч. 4 ст. 321, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. З 31 жовтня 2016 року вона відбуває покарання за вказаним вироком у Чорноморській виправній колонії № 74, що підтверджується довідкою колонії від 02 лютого 2017 року за вих. № 3/17-404 (а.с.28-38).

З довідок Департаменту від 20 листопада 2017 року вбачається, що починаючи з листопада 2016 року по вересень 2017 року (останній місяць, в якому закінчувався строк призначення виплати), відповідачу була переплачена щомісячна одноразова допомога при народженні дитини в загальній сумі 9 460 грн. та з листопада 2016 року по грудень 2016 року (останній місяць в якому закінчувався строк виплати) допомога на двох дітей одиноким матерям в загальній сумі 1 688 грн. (а.с.39-40).

Повідомлення Департаменту про повернення переплачених сум державної допомоги залишені ОСОБА_3 без задоволення (а.с.41-44).

Зі змісту відзиву на позовну заяву ОСОБА_3 слідує, що вона не заперечувала проти того, що не повідомила Департамент про перебування її у місцях позбавлення волі за рішенням суду. Проте наполягала на тому, що у грудні 2016 року Департамент знав з повідомлення ОСОБА_4 про ці обставини. Тому, як на її думку, припинив з цього часу нарахування виплати як одинокій матері.

У частині першій статті 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» у редакції чинній, на момент виникнення спірних правовідносин, зазначено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну). Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин (частина п'ята стаття 11 вказаного Закону). Згідно з ст. 18-1 зазначеного Закону право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Умови призначення і виплати видів державної допомоги сім'ям з дітьми, передбачених Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» визначаються Порядком призначення та виплати державної соціальної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою КМУ від 27 грудня 2001 року № 1751 (надалі - Порядок).

Пунктом 46 Порядку передбачено, що особи, яким виплачується державна допомога сім'ям з дітьми, у разі виникнення обставин, які призводять до припинення виплати допомоги, зобов'язані у десятиденний строк повідомити про це органи соціального захисту населення. Виплата допомоги припиняється за рішенням органу, що призначає та виплачує цю допомогу, з місяця, що настає після місяця, у якому виникли такі обставини.

-4-

За змістом абз. 26 п. 13 та абз. 5 п. 36 Порядку виплата зазначених допомог припиняється у разі, зокрема перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду. За приписами п. 49 Порядку суми державної допомоги сім'ям з дітьми, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку громадян (у разі подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім'ї, приховування обставин, які впливають на виплату державної допомоги тощо), стягуються згідно із законом.

Згідно з частиною другою статті 22 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» суми державної допомоги, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку громадян (у результаті подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім'ї, приховування обставин, що впливають на виплату державної допомоги тощо), стягуються згідно з законом.

Статтею 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

З аналізу вказаної норми законодавства вбачається, що законодавцем передбачено два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

З матеріалів справи, зокрема, заяв про призначення допомог, слідує, що відповідач була попереджена про обов'язок повідомляти про всі обставини, що можуть вплинути на отримання нею призначених допомог. Проте з 31 жовтня 2016 року вона не повідомила позивача про те, що відбуває покарання в місцях позбавлення волі за вироком суду.

Неподання відомостей про перебування в місцях позбавлення волі, з врахуванням приписів вищезазначеного Закону та Порядку є підставою для стягнення надміру виплаченої суми державної допомоги.

З додатків доданих Департаментом до відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що ОСОБА_4 із заявою про призначення державної допомоги малозабезпеченим сім'ям звернувся 10 жовтня 2017 року до якої надав свідоцтво про народження дитини, повідомлення про визнання батьківства та вирок суду, тобто він звернувся вже після закінчення строків на який відповідачу були призначені допомоги за рішеннями Департаменту, зокрема строк призначеної допомоги на дітей одиноким матерям за рішенням позивача визначено з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року. Тому посилання ОСОБА_3 на те, що з грудня 2016 року позивач знав з повідомлення ОСОБА_4 про перебування її в місцях позбавлення волі, але продовжував виплачувати допомогу при народженні дитини не заслуговують на увагу.

Крім того, в іншій заяві від 10 жовтня 2017 року ОСОБА_4 повідомив про те, що з ОСОБА_3 не проживав, спільного господарства не вів, до соціальної допомоги, яку отримувала ОСОБА_3, відношення не має. Зазначені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про отримання ОСОБА_4 зазначених допомог та їх витрату на дітей.

За таких обставин, ухвалюючи рішення суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 з часу перебування у місцях позбавлення волі за рішенням суду не мала законних підстав на виплату допомог у результаті чого незаконно отримала допомогу при народженні дитини та допомогу одиноким матерям у загальному розмірі 11 148 грн., дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

-5-

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду впливало на умови виплати матеріальних допомог. При цьому факт отримання чи неотримання іншою особою виплат, на думку колегії суддів, не змінювало її обов'язку повідомити Департамент про обставин, що призводять до припинення виплати допомоги.

Вищенаведені норми законодавства припинення виплати допомоги при народженні дитини та допомоги одиноким матерям пов'язують з призначенням чи отриманням ними права на призначення зазначених видів допомог.

Зважаючи на вказане, неповідомлення відповідачем позивача про зазначені обставини, мало істотне значення при вирішенні позивачем питання про виплати ОСОБА_3 матеріальної допомоги, про стягнення яких подано позов.

Вказане неповідомлення слід розцінювати, як умисне невиконання відповідачем своїх обов'язків, передбачених Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», з якими позивач була ознайомлена, про що свідчить її власноручний розпис у заявах про призначення соціальних допомог. А саме: обов'язку щодо своєчасного подання відомостей про обставини, що призводять до припинення виплати допомоги.

Крім того, відповідно до ст. 131 -1 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно положень ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, у зв'язку із чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову та зазначає, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Прокурор наявність підстав для представництва інтересів держави в суді в позові обґрунтував тим, що департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради неналежним чином здійснює захист економічних інтересів держави, що полягає у бездіяльності щодо стягнення з відповідача недобросовісно набутої державної допомоги, чим порушуються економічні інтереси держави, що полягають в безпідставній втраті бюджетних коштів на виплату державної допомоги.

З пояснень представника Депортаменту в суді апеляційної інстанції слідує, що позивач не звертався до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 збитків через відсутність коштів за кошторисом на сплату судового збору.

-6-

Відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» цей Закон відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Згідно матеріалів справи, Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради з жовтня 2017 року не звертався до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 виплачених коштів. Тобто, посилання прокурора на те, що Департамент, як уповноважений державою орган у сфері виплат соціальних допомог, неналежним чином здійснював захист інтересів держави у зазначеній сфері, що зумовило витрату коштів з Державного бюджету та впливає на можливість держави в належному та достатньому гарантованому рівні забезпечувати матеріальну підтримку сімей з дітьми, ґрунтуються на матеріалах справи.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді.

Отже, апеляційна скарга не містить доводів, які б підтверджували, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення по суті спору з недодержанням норм матеріального і процесуального права. Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

За такого, в силу ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_3 належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.