Постанова

Іменем України

21 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 466/9167/15-ц

провадження № 61-21436св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Шумської Н. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору укладеним. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що 13 листопада 2010 року між ним з однієї сторони та ОСОБА_7 і ОСОБА_5 з іншої сторони було укладено договір суперфіцію земельної ділянки площею 0,0712 га, розташованої по АДРЕСА_1, для будівництва житлового будинку. Забудовники знесли його будинок та приступили до будівництва, однак у встановлені терміни зобов'язання за договором належним чином не виконали. Дія договору суперфіцію припинилася 13 листопада 2011 року за спливом строку. 16 вересня 2013 року між ОСОБА_8, яка діяла від його імені, та ОСОБА_5 було укладено попередній договір, за умовами якого сторони зобов'язалися в майбутньому укласти договір купівлі-продажу 16/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, та земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 у тому ж населеному пункті. На виконання умов указаного договору ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_5 за придбане ним нерухоме майно (16/25 частин будинку та земельну ділянку) грошові кошти в сумі 567 503 грн, які згодом передала йому. Оскільки з відповідачем була досягнута домовленість щодо усіх істотних умов договору (предмет, ціна) та відбулося повне його виконання, сторони зобов'язалися нотаріально посвідчити укладений правочин не пізніше 20 вересня 2013 року. ОСОБА_5 завершив будівництво багатоповерхового житлового будинку, здав його в експлуатацію і отримав кошти від продажу квартир, однак, не зважаючи на постійні нагадування, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення правочину. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просив визнати повністю виконаним сторонами попередній договір від 16 вересня 2013 року - дійсним договором купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_4, від імені якого діяла ОСОБА_8, продав, а ОСОБА_5 купив за 567 503 грн 16/25 частин будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, та земельну ділянку площею 0,0712 га, розташовану по АДРЕСА_1 у тому ж населеному пункті.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 28 березня 2016 року, внесеною до журналу судового засідання, до участі в справі як третю особу залучено ОСОБА_6

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 11 липня 2016 року у складі судді Свірідової В. В. позов задоволено. Визнано повністю виконаним сторонами попередній договір від 16 вересня 2013 року - дійсним договором купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_4, від імені якого діяла ОСОБА_8, продав, а ОСОБА_5 купив за 567 503 грн 16/25 частин будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, та земельну ділянку площею 0,0712 га, розташовану по АДРЕСА_1 у тому ж населеному пункті.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент укладання договору сторонами було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, позивач виконав свій обов'язок повністю, що підтверджується письмовим доказом, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 11 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване недоведеністю позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач своїми діями (бездіяльністю) ухилявся від нотаріального посвідчення договору.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2017 року та залишити в силі Шевченківського районного суду міста Львова від 11 липня 2016 року.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що на отриманій від нього земельній ділянці відповідач збудував багатоповерховий житловий будинок, а квартири у ньому по завершенню будівництва продав, у зв'язку з чим відсутня можливість нотаріального посвідчення раніше укладеного та повністю виконаного договору купівлі-продажу. Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір купівлі-продажу належить до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації і в таких випадках положення частини другої статті 220 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не застосовуються. Суд не взяв до уваги того, що з 01 січня 2013 року до статей 182, 640, 657 ЦК України було внесено зміни, згідно з якими вимога про державну реєстрацію правочинів, пов'язаних з нерухомим майном, була виключена. Також апеляційний суд помилково послався на правовий висновок Верховного Суду України, наведений у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12, оскільки під час прийняття вказаної постанови Верховний Суд України керувався законодавством, яке було чинним на час вирішення спору, тобто до 01 січня 2013 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу 466/9167/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою та третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Апеляційним судом встановлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 07 жовтня 1996 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Брюховицької селищної ради народних депутатів від 30 травня 1996 року № 194 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0712 га, розташовану в смт Брюховичі Львівської області.

13 листопада 2010 року між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_7 і ОСОБА_5 з іншої сторони було укладено договір суперфіцію земельної ділянки площею 0,0712 га, розташованої в смт Брюховичі міста Львова, згідно з яким ОСОБА_4 надав належну йому на праві власності земельну ділянку ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у строкове платне користування для забудови багатоповерхового житлового будинку.

Згідно з пунктом 3.1 договору суперфіцію строк його дії 1 (один) рік з моменту підписання.

Суперфіціарій продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення терміну дії договору і договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо суперфіціар за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору не повідомить письмово суперфіціарія про закінчення договірних відносин (пункт 3.3 договору суперфіцію).

Згідно з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації від 06 грудня 2012 року № ЛВ 4 на вказаній вище земельній ділянці у грудні 2012 року побудовано та введено в експлуатацію багатоквартирний житловий будинок. Замовниками вказаного будівництва, окрім ОСОБА_5, були також ОСОБА_7, ОСОБА_10 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Джерело».

16 вересня 2013 року між ОСОБА_8, яка діяла від імені ОСОБА_4, та ОСОБА_5 було укладено попередній договір, згідно з яким сторони зобов'язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу 16/25 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 у цьому ж населеному пункті.

Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання продати, а ОСОБА_5 - купити вищевказану частину будинку та земельної ділянки за ціною 567 503 грн, що еквівалентно 71 000 доларів США.

Сторони попереднього договору домовилися укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 20 вересня 2013 року (пункт 2.2 договору).

Згідно з пунктом 2.3 договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 передав ОСОБА_8, яка діяла від імені ОСОБА_4, грошові кошти в сумі 567 503 грн, що на день підписання цього договору еквівалентно 71 000доларів США. Передачу грошей здійснено готівкою в національній валюті України.

Сторони не уклали основний договір та нотаріально його не посвідчили, хоча повинні були це зробити відповідно до умов попередньо договору не пізніше 20 вересня 2013 року.

Повноважень для вчинення зазначеного правочину від імені ОСОБА_4 у ОСОБА_8 не було, що визнано сторонами.

Також встановлено, що вказана вище земельна ділянка не була сформована як об'єкт цивільних прав відповідно до вимог земельного законодавства, а отже, не могла бути об'єктом договору купівлі-продажу. Тобто ОСОБА_4 не міг та не може отримати витяг з Державного земельного кадастру за вказаною земельною ділянкою.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Частиною другою статті 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (частина третя статті 640 ЦК).

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин першої, дев'ятої, десятої статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції правильно виходив з недоведеності позовних вимог.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17.

Відповідно до частини першої статті 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За правилами статті 10 ЦПК України 2004 року обов'язок доведення обставин, на які посилаються сторони, покладається на кожну із сторін.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували факт звернення позивача до відповідача з пропозицією укласти договір, як і відсутні докази звернення до відповідача з листом, в якому б чітко було вказано дату, місце (той чи інший нотаріус) та час укладення договору купівлі-продажу. Позивачем не доведено факту звернення до нотаріуса в період з 16 до 20 вересня 2013 року для укладення договору купівлі-продажу, і відповідно, ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору (відсутність у домовлений час та в погодженому місці).

За таких обставин, скасувавши рішення суду першої інстанції та відмовивши у задоволенні позову з наведених мотивів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання попереднього договору від 16 вересня 2013 року дійсним договором купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки, оскільки позивачем не доведено, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору та що така можливість була втрачена.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновку апеляційного суду про те, що договір купівлі-продажу належить до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний договір не був нотаріально посвідчений, а суд може визнати дійсним договір, який підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, лише в тому випадку, коли наявні всі підстави для такого посвідчення (підготовлено всі передбачені законом документи та проведено всі необхідні дії) і нотаріус вправі здійснити таке посвідчення, але одна із сторін ухиляється від цього.

Також безпідставними є посилання заявника на те, що з 01 січня 2013 року до статей 182, 640, 657 ЦК України було внесено зміни, згідно з якими вимога про державну реєстрацію правочинів, пов'язаних з нерухомим майном, була виключена. До вказаних статей зміни внесені Законом України Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI, який набрав чинності 06 березня 2010 року.

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції виходив з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов