Справа № 653/3942/18
Провадження № 2/653/255/19
"11" лютого 2019 р. м. Генічеськ
Генічеський районний суд Херсонської області в складі:
головуючого судді Берлімової Ю.Г.,
за участю секретаря Волвенко А.О.,
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Вказує, що у 1997 році у будинку був зареєстрований відповідач, який являється сином її чоловіка - ОСОБА_4. Разом з тим, відповідач мешкав у будинку лише кілька місяців, а потім знайшов собі інше житло та виїхав у 1997 році, але добровільно здійснити дії щодо зняття з реєстраційного обліку відповідач відмовляється. Даний факт створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном.
У зв'язку із цим, просить суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1.
Позивач ОСОБА_1 та її представник за довіреністю ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просять суд задовольнити позов та не заперечують щодо проведення заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_3 був повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином через оголошення на веб-сайті «Судова влада України», до судового засідання не з'явився, і від нього не надійшло повідомлення про причину неявки, суд ухвалив, слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України.
Суд, вислухавши позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши надані докази у їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню, встановив наступні факти та відповідні наступні факти та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2 від 09 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Стребковою Н.В. Це також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Відповідач зареєстрований вищевказаному будинку з 1997 року, що підтверджується копією домової книги, а також довідкою, виданою виконавчим комітетом Генічеської міської ради Херсонської області від 19 листопада 2018 року.
Разом з тим, факт того, що ОСОБА_3 не мешкає у будинку, належному позивачу підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, складеним депутатом Генічеської міської ради 15 листопада 2018 року.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що їм відомо, що ОСОБА_3 є сином чоловіка позивача та що у 1997 році його місце проживання зареєстрували у будинку АДРЕСА_1, але він там мешкав лише кілька місяців.
Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням.
За приписами ч. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності до положень ст.ст.317,319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.
У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника та членів його сім'ї, такими, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останніх з реєстрації.
Частиною 1 статті 405 ЦК України, встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до правових позицій Верховного Суду України у справі №6-158/14ЦС від 05.11.2014 року, право членів сім'ї власника будинку, користування цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи, втрачається право користування житловим приміщенням у членів його сім'ї.
За змістом даних правових норм право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом.
Таким чином, право члена сім'ї власника житлового будинку (квартири) на користування ним (нею) є похідним від права самого власника. У випадку зміни власника житла чинне законодавство не передбачає перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника.
Отже, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 був зареєстрованим у АДРЕСА_1 у 1997 році та на той час власником будинку був його батько - ОСОБА_4. Останній відчужив будинок у 2011 році своїй дружині - позивачу. Разом з тим, зі змісту договору дарування вбачається, що позивач погодилась із тим, що у будинку зареєстрований ОСОБА_3
Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Поважних причин, які б могли бути підставою для продовження строку, передбаченого ст. 71 ЖК України, збереження за відповідачем спірного жилого приміщення судом не встановлено.
Наразі встановлено, що відповідач фактично не мешкає в будинку, належному позивачу без поважних причин більше шести місяців, не цікавиться житловим приміщенням, не приймає ніякої участі в його утриманні, тому в розрізі захисту майнового права позивача його необхідно визнати таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.
За правилами ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).
Керуючись ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України, ст.ст. 258-259, 263-265, 273,280 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Повний текст рішення суду виготовлено 18 лютого 2019 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова