Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 641/6648/16-ц

провадження № 61-33648св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Харківська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року у складі судді Курганникової О. А. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 року у складі суддів: Овсяннікової А. І., Малінської С. М., Сащенко І. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 . За цієї адресою, крім позивача зареєстровані, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 Вказувала, що відповідач є її дочкою, проте з червня 2005 року у квартирі не проживає без поважних причин, не несе витрат на утримання житла, місце її проживання не відомо. Факт реєстрації ОСОБА_2 порушує її права, пов`язані з утриманням цього житла та зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, які нараховуються в тому числі й на відповідача, внаслідок чого вона зазнає матеріальних збитків.

Посилаючись на викладені обставини просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем у порушення статтей 58-60 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, не надано доказів того, що відповідач не проживає у спірної квартирі більш встановленого законом строку без поважних причин. Сам факт не проживання відповідача у зазначеній квартирі не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року залишено без мін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що надані позивачем докази не свідчать, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі без поважних причин і саме протягом десяти років. Пояснення свідків, що відповідач за власною ініціативою звільнила вказане житлове приміщення нічим не підтверджені. Крім того, в квартирі зареєстровані інші повнолітні члени сім`ї, які до участі у справі притягнуті не були, їх думка з цього приводу не з`ясовувалася, а саме: сестра ОСОБА_3 та племінниця ОСОБА_4 .

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявні в матеріалах справи докази у повній мірі підтверджують факт відсутності ОСОБА_2 понад шість місяців без поважних причин за місцем реєстрації, що дає підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Суди попередніх інстанцій не належним чином та не в повному обсязі дослідили наявні в матеріалах справи докази та дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство

не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 60 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи).

Суди установили, що відповідно до ордера № 243 серії А від 27 березня 1985 року, виданого на підставі рішенні виконкому Червонозаводської районної Ради народних депутатів м. Харкова від 26 березня 1985 року № 220/8, ОСОБА_1 є основним наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» дільниці № 25 від 19 липня 2016 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: наймач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - дочки позивача, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 - онуки позивача.

Згідно листа Харківської міської поліклініки № 19 від 23 листопада 2016 року за № 02-800 ОСОБА_2 на лікування до поліклініки впродовж останнього року не зверталась, на диспансерному обліку не перебувала, лікарняні листи не видавались, амбулаторної картки не має.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає у квартирі більше шести місяців без поважних причин, дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела заявлених позовних вимог, а тому вони не підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відмова у позові за недоведеністю не позбавляє позивача права повторно звернутися до суду та надати докази в підтвердження своїх вимог із дотриманням встановленого порядку надання доказів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

В. М. Сімоненко