Справа № 463/5736/17 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/2597/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Львів

Справа № 463/5736/17

Провадження № 22-ц/811/2597/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних прав:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

розглянув апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року у складі судді Леньо С.І.

у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

07.11.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.08.2010 року в загальному розмірі 51 539,74 грн.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 26.08.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1 029,73 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 27,60 % річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При цьому, у позовній заяві зазначено, що зміна кредитного ліміту може відбуватись за рішенням банку, який може прийняти таке рішення в будь-який момент. Поставивши свій підпис у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір. Відповідач, приєднавшись до договору погодився зі всіма його умовами, а позивач в свою чергу, видав останньому обумовлену суму коштів на засадах поворотності та платності.

Однак, із позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 обов'язку щодо повернення коштів не виконав, внаслідок чого станом на 05.11.2017 року загальний розмір заборгованості становив 51 539,74 грн., з яких 1 665,73 грн. заборгованість за тілом кредиту, 42 933,31 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 010,24 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2 430,46 грн. штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором б/н від 26.08.2010 року в загальному розмірі 51 539,74 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова оскаржив АТ КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ПАТ КБ «Приватбанк», подавши апеляційну скаргу.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що з рішенням суду першої інстанції не згідний, вважає, що таке рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та не відповідності висновків суду обставинам справи.

Зокрема, у апеляційній скарзі наголошує на тому, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, шо позивачем пропущено строки позовної давності. Наведене апелянт обґрунтовує тим, що кредитний договір б/н від 26.08.2010 року є договором приєднання, за яким перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінчення дії договору або не після несплати чергового платежу.

Також апелянт зазначає, що останній раз картка відповідачу була перевипущена за НОМЕР_1 зі строком до 07/17, тобто до 31 липня 2017 року. Вказаний факт апелянт підтверджує відповідною випискою, з якої вбачає, що відповідач користувався вказаною карткою, знімав кошти з банкоматів, здійснював оплату в магазинах, а вказані операції неможливі без фізичного пред'явлення кредитної картки.

Відтак, апелянт вважає, що останній день місяця дії картки 31 липня 2017 року, а відтак ПАТ КБ «Приватбанк» подано позовну заяву до суду 07 листопада 2017 року, тобто в межах позовної давності.

Поряд із цим, у апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» зазначено, що судом першої інстанції належним чином не досліджений розрахунок заборгованості та виписка по картковому рахунку яку подано до апеляційної скарги апелянтом. Так, із вказаних документів апелянт робить висновок, що відповідач частково сплачував кредитну заборгованість, що є наслідком переривання строку позовної давності.

Останній платіж проведено 31.03.2015 року у розмірі 389,76 грн.

АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити у повному обсязі.

08.01.2019 року у Львівському апеляційному суді зареєстровано відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк».

Зі змісту вказаного відзиву вбачається, що відповідач вважає доводи апелянта такими, що не заслуговують на увагу, а оскаржуване рішення законне і обґрунтоване, так не може бути скасоване лише з формальних міркувань.

Так, ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив та не заперечується апелянтом, що заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1 665,73 грн. існувала станом на 30.04.2014 року і після чого не збільшувалась, тоді як позов до суду пред'явлено 07.11.2017 року що поза межами трьохрічної позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу вказано, що позивачем (апелянтом) не надано до суду належних та допустимих доказів наявності заборгованості за яким кредитом договором та по якій кредитній картці. Також ОСОБА_3 зазначає, що вже у апеляційній скарзі вказано про заборгованість за перевипущеною карткою, однак АТ КБ «Приватбанк» не доводить жодними належними та допустимими доказами ту обставину, що картка НОМЕР_1 надавалась на підставі договору б/н від 26.08.2010 року.

Разом із цим, ОСОБА_3 зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що при підписанні анкети-заяви від 26.08.2010 року останнього було належним чином ознайомлено та що надано згоду саме на ті конкретні «Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку», на які посилається позивач як докази умов кредитування.

Також, у відзиві на апеляційну скаргу вказано, що апелянт не заперечує, що заборгованість виникла за іншим картковим рахунком, відповідно до чого останнім не доведено видачу картки НОМЕР_1 саме на продовження строку дії договору від 26.08.2010 року, а також не доведено домовленості сторін про автоматичне збільшення банком тіла кредиту на погашення процентів і неустойки при використанні позичальником інших картрахунків (в тому числі й у разі їх видачі на продовження строку дії попередньої картки).

Окрім цього, ОСОБА_3 зазначив, що АТ КБ «Приватбанк» подаючи апеляційну скаргу змінив підстави позову, додатково навівши обставини, які не були предметом дослідження в суд першої інстанції, у зв'язку із чим такі обставини не можуть прийматись та розглядатись судом апеляційної інстанції.

Відтак, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить суд залишити апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04.10.2018 року - без змін.

У відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із частинами 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає що судове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» визначено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17.

Поряд із цим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що «при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (див. рішення у справі «Walchli v. France», заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; «ТОВ «Фріда» проти України», заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016).

Європейський суд з прав людини також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за недоцільне приймати новий доказ, а саме: виписку по картковому рахунку, яка наявна у додатках до апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк», з огляду на вищенаведене та на ту обставину що така не досліджувалась судом першої інстанції та причин не подачі до суду першої інстанції апелянт не навів.

Поряд із цим, як вірно встановлено судом першої інстанції, із копії заяви клієнта від 26.08.2010 року вбачається, що відповідач, ознайомлений та згідний з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, та виражає свою згоду, що всі ці документи складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надає відповідачу кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до заяви відповідача та Умов та правил надання банківських послуг, позивач видав відповідачу кредитну картку з обумовленим лімітом кредитних коштів, а відтак, слід вважати встановленим, що позивач виконав свої зобов'язання за договором, що також вбачається зі змісту заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Суд першої інстанції, досліджуючи наявні матеріали справи, дійшов до правильного висновку, що ОСОБА_3 належним чином не виконує зобов'язання по кредитному договору відповідно до графіку погашення кредиту.

Відтак, встановивши наявність договірних відносин між позивачем та відповідачем, повне виконання ПАТ КБ «Приватбанк» своїх зобов'язань за кредитним договором б/н від 26.08.2010 року та неналежне виконання ОСОБА_3 власних зобов'язань за вказаним договором, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволені позовних вимог у зв'язку із пред'явленням позову по спливу позовної давності.

Наведене суд першої інстанції обґрунтовує тим, що оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1 665,73 грн. (851,20 грн. поточна заборгованість та 814,53 грн. прострочена заборгованість) існувала станом на 30.04.2014р. і після цього не збільшувалась, тоді як позов до суду пред'явлено 07.11.2017р., що поза межами загального строку позовної давності.

Згідно розрахунку заборгованості у березні 2015 року відповідач частково повернув борг в сумі 389,76 грн. У наслідок вказаної сплати сума основної та простроченої заборгованості не змінилась, а зменшилась лише сума комісії та пені, що на переконання суду першої інстанції не може свідчити про визнання відповідачем основної частини боргу та як наслідок, не є підставою для переривання перебігу позовної давності саме для суми боргу.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Так, Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність, перебіг якої почався з 30.04.2014 року, оскільки після цього не збільшувалась розмір заборгованості.

Відповідач здійснив останній платіж у березні 2015 року в розмірі 389,76 грн., про що зазначено в апеляційній скарзі не може слугувати підставою для скасування рішення суду оскільки даний платіж здійснений за межами строку позовної давності .

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 460/1091/15ц.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Підстави для скасування рішення Личаківського районного суду м. Львова відсутні.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді