ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/64/19 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін - позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №607/15450/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якої діє адвокат Войтович Назар Зіновійович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Позняком В.М., повне судове рішення складено 24 жовтня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

В обґрунтуванні позовних вимог, позивач зазначала, що їй на праві власності належить спірна квартира, в якій до недавнього часу проживав відповідач, та за тією ж адресою був зареєстрований, однак не проживав, їхній син. Позивач вказувала,що на даний час не проживає у спірній квартирі, проте змушена самостійно сплачувати комунальні платежі. Також, зазначала, що відповідач створює їй перешкоди в користуванні її приватною власністю. Позивач вказувала, що вона, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права розпорядження та користування своїм майном на підставі ст. 391 ЦК України, та, відповідно, має право вимагати від осіб, які не є членами її сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання особи такою що втратила право користування квартирою відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, від ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Войтович Н.З. поступила апеляційна скарга, в якій сторона позивача просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статей 150, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, оскільки за встановлених судом фактичних обставин спір підлягає вирішенню на підстав статей 383 та 391 ЦК України.

Також, у доводах апеляційної скарги, апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суперечить практиці ВСУ, яка викладена у постановах від 16листопада 2016 p., № 6-709цс16, №6-57цс11 від 16.01.2012 року, №825/1335/13-а від 01 березня 2016 року.

У судове засідання не з'явився відповідач ОСОБА_4, однак про розгляд справи повідомлений належним чином, що в силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, посилаючись на підстави викладені в ній.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4, як колишній член сім'ї власника квартири зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з членами сім'ї власника, а втрачає право користування цим житлом лише у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом , виходячи з норм ч. 2 ст. 405 ЦК України.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки він ґрунтується на обставинах справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи згідно архівного витягу № 3637 від 06 травня 2005 року з протоколу № 07 засідання виконавчого комітету Тернопільської міської Ради народних депутатів від 06 травня 1988 року № 211 «Про розгляд заяв громадян з питань обміну і бронювання жилих приміщень та переоформлення ордерів», ордер на кооперативну квартиру по АДРЕСА_2 переоформлено з прізвища ОСОБА_5 на прізвище ОСОБА_5, склад сім'ї 4 особи (ОСОБА_2, її чоловік, дочка та син).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» № 35835876 від 12 жовтня 2012 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2. Рішення про державну реєстрацію прийнято 12 жовтня 2012 року.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого повторно 27 червня 2018 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, 07 червня 1995 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

На підставі частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідач є колишнім чоловіком ОСОБА_2, в зареєстрованому шлюбі сторони перебували до 07 червня 1995 року. Після розірвання шлюбу між сторонами, у спірній квартирі, яка належить ОСОБА_2, до червня 2018 року проживав відповідач ОСОБА_4, однак як було встановлено в судовому засіданні суду першої інстанції та в суді апеляційної інстанції, відповідач не проживає у спірній квартирі не за власним бажанням, а у зв'язку із тим, що позивач не допускає його до квартири.

Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, повинна навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зроблені висновки, що відповідач ОСОБА_4 як колишній чоловік власниці квартири, на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України, має право користування чужим майном, а саме вказаною квартирою по АДРЕСА_2, м. Тернопіль, оскільки на даний час припинення цього права з підстав виходячи з ст.ст.405, 406 ЦК України. не відбулося .

На думку колегії суддів,суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову,з підстав заявлених позивачем згідно вимог ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном , оскільки існування реальної небезпеки порушення позивача ОСОБА_2 її права власності чи законного володіння спірною квартирою зі сторони відповідача , позивачем суду не доведено.

Відповідач ОСОБА_4 не має права власності на спірне житло, що відрізняє його правовий статус від правового статусу власника ОСОБА_2 такого приміщення, так як унеможливлює, зокрема відповідача право розпорядження цим майном, однак разом із тим згідно з ч.1 ст. 405 ЦК України відповідачу належить право користуватися спірною квартирою для проживання.

Посилання позивача на те, що через проживання відповідача у спірному житлі погіршився стан квартири, поступали скарги від сусідів на відповідача та великі показники за сплату комунальних послуг не заслуговують до увагу, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не доводять, яким чином відповідачем, який є колишнім членом сім'ї, порушується право власності позивача чи законного її володіння спірним будинком та не є підставами для усунення перешкод, зі сторони відповідача, в користуванні житловим приміщенням та його виселенні.

Таким чином, у даній справі предмет доказування ґрунтується на вимогах ст. 391 ЦК України , натомість правовідносини випливають із ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач проживав після розлучення у квартирі, що належить позивачеві, як колишній член сім'ї іншої угоди про порядок користування даним приміщення у сторін не було.

Окрім того, колегія суддів вважає що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав, посилаючись на вимоги ст. 391 ЦК України, оскільки вказана норма статті не може застосовуватися у даному випадку, так як позивач не втратила право на користування спірною квартирою, а підстави, які вона наводить у своїх доводах для усунення перешкод та визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, зокрема скарги сусідів та неоплата комунальних послуг не є правовими підставою для застосування ст. 391 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,375,381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє адвокат Войтович Назар Зіновійович- залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 19 лютого 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Хома М.В.