Провадження № 22-ц/801/222/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 рокуСправа № 127/23711/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М.,

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_5

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вінницького районного міського суду Вінницької області від 05 грудня 2018 року у складі судді Бойко В. М. , постановлене в м. Вінниця, повний текст судового рішення складено 07 грудня 2018 року ,-

в с т а н о в и в :

19 вересня 2018 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсними.

В позові ОСОБА_3 просила визнати недійсною з моменту посвідчення довіреність на уповноваження ОСОБА_4 подарувати її синові ОСОБА_8 всю належну їй частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С. П. 14.11.2006 року за реєстром № 5494, визнати недійсним з моменту укладення договір дарування від 25.12.2006 року частини будинку по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 в інтересах якої діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С. П., зареєстрований в реєстрі за № 6500, визнати недійсним з моменту укладення договір міни від 29.02.2008 року, господарських будівель, що відносяться до будинку по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1116.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що надання довіреності на укладення спірного договору дарування, наслідком якого було укладення у подальшому і договору міни, не відповідало її внутрішній волі, було помилковим, оскільки насправді вона бажала укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Довіряючи відповідачці, позивачка надала їй довіреність помилково вважаючи, що відповідачкою від її імені в майбутньому буде укладено договір довічного утримання.

Рішенням Вінницького міського суду від 05 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано причини пропуску ОСОБА_3 позовної давності за її позовом до ОСОБА_10, ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_6 про визнання довіреності та договору дарування недійсними поважними та поновлено строк давності. Визнано недійсною довіреність посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С. П. від 14 листопада 2006 року зареєстрованого в реєстрі за № 5494 з моменту її посвідчення. Визнано договір Дарування від 25.12.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С. П. за реєстровим № 6500 укладений між ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_8 недійсним з моменту укладення. Визнано договір міни від 29.02.2008 р. посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за №1116 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 недійсним з моменту укладення.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції встановив, що про існування оспорюваних правочинів позивачка довідалася лише після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8, виявивши в його речах свідоцтво про право власності від 09.08.2012 року, а тому суд визнав причини пропуску строку позовної давності поважними та поновив його.

Задовольняючи позов про визнання правочинів недійсними, суд виходив з того, що вчинення позивачкою довіреності на укладення договору дарування на користь її сина не відповідало її внутрішній волі, оскільки насправді вона бажала укладення договору довічного утримання через похилий вік, стан здоров'я та відсутність іншого житла, а тому на цій підставі визнав довіреність та укладений від імені позивачки договір дарування недійсними.

Визнаючи договір міни недійсним, суд зазначив, що не зважаючи на написання розписки ОСОБА_8 про позику 20 00 доларів США у ОСОБА_4 вже після договору міни, ця розписка свідчить про реальне укладення між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 не договору міни, а договору купівлі-продажу, так як не містить терміну повернення грошей .

19 грудня 2018 року відповідач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане вище рішення суду через порушення судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове, яким в позові відмовити повністю. Стягнути з позивача понесені судові витрати та скасувати заходи забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не зважив на відсутність доказів по справі на підтвердження позовних вимог. Так, довіреність ОСОБА_3 посвідчена 14.11.2006 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С. П. за реєстровим № 5494, - належний та допустимий доказ, однак він підтверджує відповідність між волею та волевиявленням ОСОБА_3 на дарування частини будинку. Окрім того, суд не зважив, що апеляційним судом Вінницької області вже було ухвалено Постанову з цього питання 17.09.2-18 року, в якій суд зазначив, що підстав для визнання довіреності недійсною немає.

Також ОСОБА_5 зазначає, що позовні вимоги стосуються визнання недійсними договору-дарування від 25.12.2006 року, договору міни від 29.02.2008 року, довіреності від 14.11.2006 року, проте в суд ОСОБА_3 звернулася в 2018 році, тобто аж через 11 років, тому вона просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності, однак суд на це не зважив: в мотивувальній частині вказує що про існування договорів позивачка дізналася в 2016 році, але робить висновок, що такий строк слід поновити. Вказує, що позивач зловживає процесуальними правами, оскільки ОСОБА_3 зверталася до суду вже двічі з схожими вимогами, а саме: з позовами про усунення від спадкування ОСОБА_5 та про визнання правочинів недійсними.

Також вказує, що при зверненні до суду з позовом про усунення її від права на спадкування ОСОБА_3 вказувала, що ОСОБА_8 потребував стороннього догляду, в цій же справі вона зазначає, що сама вважала ніби син і донька будуть її доглядати.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу сторони не скористалися.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

14 листопада 2006 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С.П. за реєстровим № 5494 було посвідчено Довіреність від імені позивача ОСОБА_3 для виконання усного договору доручення, якою вона уповноважила відповідача ОСОБА_11 подарувати її синові ОСОБА_8 всю належну їй частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, розташованого в АДРЕСА_1, та всю належну їй земельну ділянку, розташовану за цією ж адресою (а.с.10) .

25 грудня 2006 року ОСОБА_4, яка діяла від імені позивача ОСОБА_3 на підставі вищезазначеної довіреності (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_8 прийняв у дар належну на праві власності ОСОБА_3 1/3 частину будинку (у житловому будинку літ. «А»: коридори 1-1, 1-6, туалети 1-2, 2-2, ванна 1-3, кухня 1-4, кімнати 1-5, 1-7, 1-8, коридори 2-1, 2-5, туалет 2-2, ванна 2-3, кухня 2-4, кімнати 2-6, 2-7, 2-8; у підвальному приміщенні: тамбур XVI, гараж Х, котельня ХІ, кладові ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV), що знаходиться в місті АДРЕСА_1. Договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С.П. за реєстровим № 6500 (а.с.11).

29 лютого 2008 року між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І. І. за реєстровим № 1116, за яким у власність ОСОБА_4 перейшли наступні господарські будівлі в підвалі П/А: гараж Х, котельня ХІ, комори ХІІ, ХІV, ХV, в тамбурі «а1»: тамбур XVI, а у власність ОСОБА_8 перейшли наступні господарські будівлі: сарай «Б», навіс «б», сарай «В», сарай «Д» (а.с12).

Взамін укладеного договору дарування від 25.12.2006 року № 6500 та договору міни від 29.02.2008 року за № 1116 09.08.2012 року ОСОБА_8 отримав Свідоцтво про право власності (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, про що 15.06.2016 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області було зроблено відповідний актовий запис № 1665, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15.06.2017 року (а.с.38).

Позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, була матір'ю ОСОБА_8, що підтверджується повторним Свідоцтвом про народження ОСОБА_8 серії НОМЕР_2 від 03 грудня 2016 року (а.с.37).

Сторонами не заперечується тому не потребує доведенню, що відповідач ОСОБА_4, є дочкою позивача ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_5 була дочкою ОСОБА_8 та відповідно є онукою позивача, а третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_6, є сином позивача ОСОБА_3.

На час розгляду справи будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_8 4/10, ОСОБА_4/100, ОСОБА_6 31/100, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.29).

Між сторонами виник спір з приводу дійсності правочинів, вчинених щодо об'єктів нерухомого майна з підстав відсутності у відчужувала волі на їх вчинення, а також визнання договору міни недійсним з підстав удаваності.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги про те, що Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 17.09.2018 року вже вирішено питання про визнання Довіреності від 14.11.2006 року за реєстровим № 5494 недійсною і в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, слід зазначити наступне:

Дійсно ОСОБА_3 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними, в якому ставила вимогу визнати недійсноюдовіреність від 14.11.2006 року за реєстровим № 5494, визнати недійсним договір дарування від 25.12.2006 року частини будинку по АДРЕСА_1, зареєстрований в реєстрі за № 6500, визнати недійсним договір міни від 29.02.2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 1116.

03.05.2018 року по справі Вінницьким міським судом було ухвалено рішення, яким позов задоволено, однак зазначене рішення було скасовано Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 17.09.2018 року та в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд дійсно висловив певні міркування щодо Довіреності від 14.11.2006 року, зазначивши що підстави для визнання довіреності недійсною відсутні, однак послався при цьому на те, що такого способу захисту як визнання недійсним первинного документу, а саме довіреності, яка є односторонньою угодою, не передбачено цивільним кодексом, а саме статтею 16 ЦК України. Підставою ж відмови в позові в цілому стало те, що суд апеляційної інстанції встановив, що оспорюваними правочинами порушуються права та інтереси третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, оскільки вона є спадкоємицею однієї з сторін оспорюваних правочинів - ОСОБА_8, а позов пред'явлено лише до ОСОБА_4, тому в його задоволенні слід відмовити, так як він пред'явлений до неналежного кола відповідачів, а суд першої інстанції не сприяв учасника судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, зокрема не роз'яснив позивачеві право на залучення до справи належного співвідповідача - ОСОБА_5 (а.с. 76 - 79 ).

За таких обставин, не можна вважати, що обставини, встановлені Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 17.09.2018 року, яка набрала законної сили, не підлягають доказуванню у даній справі на підставі частини четвертої статті 82 ЦК України, так як саме через неналежне коло учасників справи було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Також слід зазначити, що після ухвалення постанови Апеляційного суду Вінницької області від 17.09.2018 року, позивач ОСОБА_3 19.09.2018 року знову звернулася до суду з позовом(рішення суду першої інстанції по вирішенню якого наразі є предметом апеляційного розгляду), визначивши коло відповідачів у відповідності до висновку, викладених в Постанові Апеляційного суду Вінницької області від 17.09.2018 року.

Перевіряючи судове рішення першої інстанції в частині вимог про визнання недійсною довіреності від 14.11.2006 року за реєстровим № 5494 та договору дарування від 25.12.2006 року за реєстровим № 6500, укладеного на підставі цієї довіреності, апеляційний суд зазначає наступне:

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду слід з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Тобто, досліджуючи дійсне волевиявлення ОСОБА_3, слід надати оцінку намірам, які вона мала при видачі довіреності, оскільки саме це стало відправною точкою для укладення представником договору дарування, який, як зазначає позивач, вона не мала наміру укладати, а мала на меті укладення договору довічного утримання.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такої правової позиції дотримувався Верховний Суд України, неодноразово висловлюючи її в своїх Постановах, зокрема у справі № 6-69 цс 14, № 6-202 цс 15, № 6-372 цс 16, тощо, а також продовжує дотримуватись Верховний Суд ( як приклад, Постанова Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 128/3382/16-ц).

Аналізуючи доводи позивача щодо підстав для визнання недійсною довіреності та укладеного на її підставі договору дарування, які суд першої інстанції вважав достатніми для задоволення позову в цій частині, слід заначити таке:

-станом на момент вчинення оспорюваних правочинів - довіреності (договору доручення) та договору дарування - у 2006 році позивачеві ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, було 78 років, тобто вона була особою похилого віку, що передбачає її потребу у догляді й сторонній допомозі;

-спірне житло - частина житлового будинку щодо якої було вчинено ці правочини, було та залишається єдиним житлом та місцем реєстрації позивача ОСОБА_3;

-фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними правочинами дарувальником обдаровуваному не відбулося та позивач продовжувала проживати у частині житлового будинку після складення довіреності та укладення на підставі цієї довіреності договору дарування.

Все це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_3 не мала наміру позбутися єдиного житла.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_8 не міг доглядати ОСОБА_3, так як сам потребував догляду після ДТП, про що ОСОБА_3 зазначала, звертаючись до суду з позовом про усунення від права на спадкування ОСОБА_5 та про це зазначено в рішенні суду за цим позовом, слід зазначити таке:

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2017 року у цивільній справі № 127/486/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування за законом, яке набрало законної після апеляційного перегляду (Ухвала апеляційного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року), встановлено, що обставини справи не свідчать про перебування ОСОБА_8 до 24.05.2016 року у безпорадному стані, що й стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ( копії судових рішень на а.с. 69 - 75).

Отже, зазначене рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2017 року у цивільній справі № 127/486/17 та Ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року, навпаки є підтвердженням того, що ОСОБА_8 на момент укладення оспорюваних правочинів ОСОБА_8 не перебував у безпорадному стані та не потребував стороннього догляду, тому ці доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції встановивши обставини, які свідчать про помилку (неправильне сприйняття) ОСОБА_3 фактичних обставин правочинів, що вплинуло на її волевиявлення, вірно застосував норми частини першої статті 229 та стате1 203, 717 ЦК України та дійшов правильного висновку, що при видачі довіреності та укладеному на підставі цієї довіреності договору дарування, ОСОБА_3 помилялася щодо фактичних обставин правочину, маючи намір отримати утримання від ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Відтак, в цій частині доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Перевіряючи оскаржуване судове рішення в частині правильності вирішення вимог про визнання недійсним договору міни від 29.02.2008 року з підстав його удаваності слід зазначити наступне:

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

На підтвердження удаваності вчиненого між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 договору міни від 29.02.2008 року позивач надала до суду Розписку, написану 09.09.2008 року ОСОБА_8, зі змісту якої вбачається що він позичив у своєї сестри ОСОБА_11 гроші в сумі 20 000 доларів США в еквіваленті гривнями та доларами (а.с.36).

Суд не зважив на значний термін у часі між договором міни та розпискою, які, відповідно були укладені 29.02.2008 року та 09.09.2008 року, тобто розписка про позику була написана більш ніж через пів року після укладення договору Міни, за яким, як вбачається зі змісту пункту 9, сторони домовились, що передача будівель здійснюється ними протягом дня з моменту нотаріального посвідчення договору.

Висновок суду першої інстанції про те, що оскільки в Розписці не зазначено про повернення грошей, то слід вважати, що вона підтверджує удаваність договору міни, а насправді між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, - є нелогічним, не ґрунтується на встановлених по справі обставинах, адже не зазначення терміну повернення позичених коштів має наслідком лише те, що в такому випадку позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів з дня пред'явлення позикодавцем вимоги (абзац другий частини першої статті 1049 ЦК України).

Отже, немає правових підстав для визнання договору міни від 29.02.2008 року, реєстровий № 1116, недійсним з підстав його удаваності, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги є підставними, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, з постановленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо правильності вирішення судом першої інстанції питання пропуску строку позовної давності апеляційний суд зазначає таке:

Відповідачем ОСОБА_5 було подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмову у задоволенні позову з цих підстав (а.с. 60), оскільки з часу вчинення оспорюваних правочинів і до моменту звернення позивача до суду пройшло більше 11 років.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про існування оспорюваних правочинів, як зазначає позивач ОСОБА_3 вона довідалася лише після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8, коли було виявлено Свідоцтво про право власності від 09.08.2012 року, видане ОСОБА_8 взамін Договору дарування від 25 грудня 2006 року № 6500 та Договору міни від 29 лютого 2008 року № 1116. І лише потім змогла отримати копії оспорюваних правочинів, звернувшись за правовою допомогою.

Зважаючи на те. що після видачі довіреності, укладення договору дарування, ОСОБА_3 продовжила проживати в своїй частині будинку, нікуди звідти не виїжджала, її спосіб життя не змінився, тому твердження позивача ОСОБА_3 що вона дізналася про оспорювані правочини лише після смерті свого сина ОСОБА_8, на думку суду є переконливим доказом такого твердження, оскільки в неї до смерті сина не було підстав сумніватися в тому, що була виконана її воля на одержання утримання від дітей взамін переданого майна.

В суд з цим позовом ОСОБА_3 звернулася 18.09.2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Однак суд першої інстанції, вірно встановивши момент коли позивач дізналася про порушення своїх прав, зазначив суперечливий висновок, вказавши що за таких обставин строк звернення до суду підлягає до поновлення.

Окрім того, суд першої інстанції зазначив про це в резолютивній частині рішення, що суперечить нормам частини п'ятої статті 265 ЦПК України, адже питання пропуску строку позовної давності має бути обговорено в мотивувальній частині судового рішення, це питання не є позовною вимогою, а тому не потребує окремого зазначення про це в резолютивній частині рішення.

Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає зміні: з резолютивної частини рішення Вінницького міського суду від 05 грудня 2018 року слід виключити абзац другий такого змісту: «Визнати причини пропуску ОСОБА_3 позовної давності за її позовом до ОСОБА_10, ОСОБА_5 третьої особи ОСОБА_6 про визнання довіреності та договору дарування недійсними поважною та поновити строк давності».

Підсумовуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, що полягає у виключенні з резолютивної частини абзацу другого, та скасуванню в частині вирішення позовних вимог про визнання договору міни недійсним з постановленням нового про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними довіреності від 14.11.2006 року, реєстровий номер 5494 та договору дарування від 25.12.2006 року , реєстровий номер 6500, слід залишити без змін як таке, що постановлене з правильним застосуванням норм матеріального права на підставі повно та всебічно встановлених обставин справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду від 05 грудня 2018 року в частині змінити та скасувати:

Включити з резолютивної частини рішення Вінницького міського суду від 05 грудня 2018 року абзац другий.

Скасувати рішення Вінницького міського суду від 05 грудня 2018 року в частині визнання договору міни від 29.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за № 1116, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 недійсним з моменту укладення, та в цій частині постановити нове:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним з моменту укладення договору міни від 29.02.2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за № 1116.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис О. В. Ковальчук

підпис Т. Б. Сало

Згідно з оригіналом

головуючий суддя Т. М. Шемета

Повний текст постанови складено 19.02.2019 року