Справа № 515/520/18
Провадження № 2/515/121/19
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Семенюк Л.А.,

за участю секретаря Унгурян Т.В.,

представник позивача Кіріченка В.М., Гаренко Н.В.,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача адвоката Паюл Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Татарбунари в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2018 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Кіріченко В.М. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором б/н від 15.10.2012 року у розмірі 74 079 грн.25 коп., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.10.2012 року між сторонами було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, але відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, зобов'язання за вказаним договором не виконав.

На підставі п. 2.1.1.5.5 договору відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2.1.1.12.11. договору, Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або в установленій Банком долі, в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим Договором.

У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 28.02.2018 року має заборгованість 74 079 грн. 25 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 1882 грн. 25 коп.; заборгованість за відсотками - 63 830 грн. 11 коп.; заборгованість за пенею та комісією 4 363 грн. 12 коп., а також, відповідно до п.2.1.1.7.6 умов надання банківських послуг, штраф (фіксована частина)- 500 грн.; штраф (процентна складова) - 3 503 грн. 77 коп.

Відповідно до п. 1.1.7.11 договору, договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує другу сторону про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на той же строк.

На даний час відповідач ОСОБА_3 продовжує ухилятись від виконання своїх зобов'язань і не погашає заборгованість за договором, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 23.04.2018 року (а.с.45) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

21.12.2018 року до суду адвокатом Паюл Т.І., яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_3 надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та застосувати строк позовної давності у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. Не заперечуючи того, що дійсно 15 жовтня 2012 року йому був наданий кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну банківську картку № НОМЕР_2 у розмірі 300 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, зазначив, що 25 липня 2013 року кредитний ліміт був збільшений до 2 000 грн. Наданий кредит ним частково погашався. Та з 2012 по 2018 рік, тобто за 6 років, у нього із суми кредиту 2 000 грн. виникла заборгованість у розмірі 74 079 грн. 25 коп., тобто збільшилася у 37 разів. Крім того, вирахував, що сума неустойки 72 197 грн. перевищує суму наданого йому тіла кредиту в розмірі 2 000 грн. - у 28 разів. Крім того, вказує, що банк подавши позов до суду 11 квітня 2018 року, жодного разу до подачі позовної заяви не звертався до нього про стягнення заборгованості. Отже, вважає, що позивач сприяв збільшенню неустойки і не вжив заходів щодо її зменшення, не перевіряв його фінансовий стан. Також вважає, що банком пропущений термін позовної давності звернення до суду.

Представником позивача за довіреністю Гаренко Н.В. через електронну почту суду подано відповідь на відзив, у якому вона просила суд врахувати, що при оформленні кредиту заява на отримання кредиту підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п.1 ст.30 ЦК України), якою підтверджується, що позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають між ним і Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, здійснював повернення частин суми кредиту з порушенням термінів і термінів повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором. Укладання договору між сторонами здійснювалось за принципом договору приєднання (ст.634 ЦК України). При укладенні договору сторони досягли згоди щодо його умов відповідно до ст. 638 ЦК України. Таким чином, на думку представника позивача, розумною вважається сума неустойки (штрафу та пені), яку сторони визначили та погодили при укладенні договору. Чинне законодавство не містить заборон щодо застосування такого виду правових наслідків у разі порушення зобов'язання як неустойка. Отже, пеня за неналежне виконання зобов'язань за договором в частині погашення сум кредиту та відсотків кредиту підлягає стягненню з відповідача. Крім того, просила врахувати, що відповідач не надав суду жодного доказу важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а саме прострочення сплати кредиту.

Також, умовами та правилами надання банківських послуг передбачено обов'язок клієнта стежити за витрачанням коштів в рамках платіжного ліміту, саме тому заперечення відповідача в частині відсутності повідомлень чи вимог про існування боргу являються необґрунтованими.

Крім того, зазначила, що відповідно до Правил користування платіжною карткою, строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної відповідачу картки - до останнього дня 04.2016 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 11.04.2018 року - до спливу строку позовної давності. У зв'язку з цим, вважає обставини, на які відповідач посилається у своєму відзиві на позов, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Також, підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов'язання триває, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Сторони в судове засідання не з'явилися.

Представник позивача, який діє на підставі довіреності, надав до суду заяву, в якій позов підтримав і просив розглянути справу у його відсутність(а.с.41).

Від представника відповідача 20.02.2019 року до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність відповідача та його представника, позовні вимоги просить задовольнити частково у розмірі тіла кредиту та 50% від тіла кредиту у якості неустойки (а.с.85).

Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вбачає правові підстави для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом, безспірно, із наданих та досліджених доказів встановлено, що відповідно до п.1.6 Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», банк є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів 30.04.2009 змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк»(а.с.38).

Відповідно до наказу Міністерства фінансів України № 519 від 21.05.2018 про рішення акціонера публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" змінено тип банку з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство та затверджено нове найменування Банку - Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (скорочене найменування Банку - АТ КБ "ПриватБанк").

АТ КБ ПриватБанк має право на надання банківських послуг, визначених ч.3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі ліцензії Національного банку України від 05.10.2011 року № 22 (а.с.36).

Також, судом встановлено, що, відповідно до договору б/н від 15.10.2012 року, відповідач ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, підтвердивши свою згоду на те, що підписана ним заява разом з запропонованими ПАТ КБ "ПриватБанк" умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку складають кредитний договір між ним та банком, що підтверджується підписом у заяві.

Як встановлено приписами статті 627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У статті 1048 ЦК України вказано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно із ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит на сплатити відсотки.

Згідно з пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку сторони погодили, що Банк самостійно може змінювати розмір ліміту кредиту на картці. Відповідно до пункту 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг Банк має право змінювати тарифи а також інші умови обслуговування рахунків.

Розмір кредитного ліміту за кредитом змінювався, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором б/н від 15.10.2012 року(а.с.5-6).

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, сплачувати відсотки та комісію на умовах, передбачених договором.

За змістом ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до норм якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропоновувати свої умови договору.

Відповідно до ст.ст. 526 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Стаття 536 ЦК України зазначає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач ОСОБА_3 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до Умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості (а.с.5-6).

У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 28.02.2018 року має заборгованість 74 079 грн. 25 коп., яка складається з наступного: - 1 882 грн. 25 коп. - заборгованість за кредитом; - 63 830 грн. 11 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом;- 4 363 грн. 12 коп. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи, відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3 503 грн. 77 коп. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

При цьому, згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору несправедливі, якщо штрафні санкції перевищують 50 % від суми заборгованості. В силу ст. 233 ЦК України, в разі, якщо штрафні санкції, що підлягають до оплати занадто великі, порівняно із збитками кредитора, суд має право знизити розмір санкцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, якщо кредитор не вжив заходів щодо їх зменшення.

За змістом ч.3 ст.551 ЦК України суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її неспівмірність із розміром основного зобов'язання.

Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність - це обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч.3 ст. 551 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом, відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.214 ЦПК України є обов'язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові від 4 вересня 2014 року (справа № 6-100цс14), ч.3 ст.551 ЦК України, з урахуванням положень ст.3 ЦК України - щодо загальних засад цивільного законодавства та ст.ст.5,6,10 ЦПК України - щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Таким чином, суд може з власної ініціативи застосувати ч.3 ст.551 ЦК України до вимог про стягнення пені, за умови, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір збитків.

Отже, встановивши, що визначений позивачем розмір пені перевищує основний розмір боргу відповідача ОСОБА_3, суд дійшов наступного.

З обставин справи, викладених у позові, та доказів, наданих суду представником позивача, вбачається лише факт надання позивачем відповідачу кредиту на умовах, визначених самим позивачем, до яких відповідач мав право лише приєднатися, з чого вбачається, за умови добровільності угоди (що нічим не спростовується), що умови договору кредиту в цій частині є несправедливі, оскільки штрафні санкції значно перевищують 50 % від суми заборгованості, про що йдеться у вищевикладеній статті ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Обґрунтованого висновку про наявність значних збитків, завданих відповідачем позивачу неповерненням заборгованості, суду представником позивача не надано.

Тому, суд, погоджуючись з доводами позивача ОСОБА_3 в цій частині, дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених ч.3 ст.551 ЦК України, для зменшення розміру пені і штрафних санкцій, що підлягають стягненню на користь банку з відповідача, враховуючи положення ст.ст.3, 509, 627 ЦК України та засад справедливості, добросовісності та розумності, визначивши розмір пені та штрафних санкцій в розмірі 50 % від заборгованості за тілом кредиту, що становить 941,12 грн. (1882,25: 2 = 941,12).

У той самий час, позивач просить стягнути з відповідача штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 500,00 грн. - фіксована частина та 3503 грн. 77 коп. - процентна складова. Однак, враховуючи, що суд стягує з відповідача пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, позовні вимоги у частині стягнення штрафів з відповідача, задоволенню не підлягають, враховуючи наступне.

Як встановлено судом, відповідачем ОСОБА_3 було порушено вимоги Умов та правил надання банківських послуг, тобто укладеного сторонами договору, та ст.ст. 1049, 1054 ЦК України, а саме: прострочено повернення заборгованості по кредиту, в зв'язку з чим, позивач має право вимагати погашення наданого відповідачу кредиту, відсотків та неустойки.

Згідно з п. 2.1.1.12.6.1 Умов у разі виникнення прострочених зобов'язань за борговими зобов'язаннями на суму від 100 грн., Клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

Згідно з п. 2.1.1.7.6 Умов, Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань більше ніж на 30 днів, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від ціни позову.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Отже, враховуючи положення ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому заявлені позивачем вимоги про одночасне їх стягнення з відповідача за прострочення сплати суми кредиту та відсотків суперечать вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст.509 ЦК, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, та зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, постановою у справі № 6-2003цс -15 від 21.10.2015 року.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_3 штрафів такими, що суперечать наведеним вище законодавчим актам і правовим позиціям Верховного Суду України, а тому останні задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд зазначає, що загальна сума процентів, згідно розрахунку заборгованості, становить 63 761 грн. 12 коп. Розрахунок процентів за карткою відбувається за кожен день використання кредитних коштів за формулою по розрахунку нарахування відсотків, передбаченою Умовами та Правилами, що розміщена на офіційному сайті КБ «ПриватБанк», а тому, саме ця сума процентів і підлягає стягненню з відповідача, оскільки він, підписуючи умови кредитного договору, знав та погодився на плату за користування кредитом, яка й нарахована йому позивачем. Докази на спростування доводів позивача в цій частині позивачем та його представником адвокатом Паюл Т.І. суду не надані.

Щодо посилання відповідача ОСОБА_3 про застосування до позовних вимог позовної давності, суд приходить до наступного.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Відповідно до п. 1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років.

Даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загальноприйнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях ануітет, тощо.

Судом встановлено, що по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту.

Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Верховний Суд України неодноразово висловлювався відносно строку виконання зобов'язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме: 19.03.2014 року - справа № 6-14цс14 та 18.06.2014 року - справа №6-61цс14 з наступним правовим висновком: «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору».

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 181/467/17, стороною в якій було ПАТ КБ «ПриватБанк». Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з умовами та правилами, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що відповідно до пунктів 1.1.1.50, 2.1.1.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Відповідно до довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк» від 18.01.2019 р. за № 30.1.0.0/2-20180331РВ, ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1), згідно з кредитним договором б/н від 15.10.2012 року, отримав картки №125785, зі строком дії картки до останнього дня 04.2016 року(а.с.72).

Дослідивши вищезазначений доказ, який не спростований відповідачем ОСОБА_3 та враховуючи, що позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача 11.04.2018 року, а отже в межах позовної давності, що також свідчить, що строк позовної давності не сплив. Тому, доводи відповідача ОСОБА_3 щодо спливу строку звернення до суду позивачем, є безпідставними.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, беручи до уваги неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором, що завдає збитків позивачу, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача ОСОБА_5 суму заборгованості за договором кредиту в розмірі 66 653 грн. 48 коп., яка складається з:

1 882 грн. 25 коп. - заборгованість за кредитом;

63 830 грн. 11 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

941 грн. 12 коп. - заборгованість за пенею та комісією.

З приводу вимоги позивача про відшкодування понесених ним судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 133 ЦПК України, судовий збір включено до складу судових витрат.

Як передбачено ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі часткового задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов задоволено часткового, то судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1585,38 грн. (66653,48 х 1762/74079,25 = 1585 грн. 38 коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,81,89,133,141,263,264,265 ЦПК України, ст.ст. 258, 267, 526, 527, 530,553,554,610,611,1050,1054 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /ідентифікаційний номер НОМЕР_1/, на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, р/р 3111, МФО №305299) заборгованість за кредитним договором б/н від 15.10.2012 року, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1 882 грн. 25 коп., заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 63 830 грн. 11 коп., заборгованості за пенею в розмірі 941 грн. 12 коп., а всього 66 653 грн. 48 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /ідентифікаційний номер НОМЕР_1/, на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, р/р 3111, МФО №305299) судові витрати за сплату судового збору в розмірі 1 585 грн. 38 коп.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21 лютого 2019 року, що, відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України, є датою ухвалення рішення.

Суддя Л.А.Семенюк