Справа № 219/7761/19
Провадження № 2/219/2400/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 вересня 2019 року м. Бахмут Донецької області

Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Шевченко Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Брагіної М.В.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бахмут в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

12.07.2019 позивач ОСОБА_2 звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява обґрунтована тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло позивачу належить будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеному житловому приміщенні разом із нею зареєстрований відповідач (її син) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем реєстрації фактично не проживає з січня 2015 року по теперішній час. В вищезазначеній квартирі за сина, який не мешкає за місцем своєї реєстрації, позивач не має можливості сплачувати всі комунальні платежі, відповідач не приймає ніякої участі в утриманні будівлі та сплаті комунальних послуг. У зв`язку з тим, що значно зросли комунальні послуги, вона не має можливості сплачувати комунальні платежі і за не проживаючу особу. У зв`язку з тим, що відповідач на теперішній час мешкає на території Російської Федерації, і не має можливості приїхати та самостійно знятися з місця реєстрації, вона вимушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29.07.2019 по вказаній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву, однак у строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій вказала, що підтримує позовні вимоги та просила їх задовольнити, а також просила розглянути справу у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, 03.09.2019 на електрону адресу суду надіслав заяву (вх. № ЕП-2958), в якій визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення, просив розглянути справу за його відсутністю.

На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дебальцівського міського нотаріального округу. Квартира зареєстрована Комунальним підприємством Єнакіївської міської ради «Єнакієвське міжміське бюро технічної інвентаризації» 20.12.2011, власник - ОСОБА_1 , форма власності - приватна, частка - 1/1 (а.с.6-11).

Згідно акту складеного 12.07.2019 депутатом Світлодарської міської ради, в присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_2 з січня 2015 року по теперішній час (а.с.13).

Згідно довідки № 2979 від 03.07.2019 виданої начальником відділу з реєстрації місця проживання фізичних осіб Світлодарської міської ради, ОСОБА_5 , яка є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , має наступний склад сім`ї: син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Частиною 2 ст.405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Нарахування позивачу комунальних платежів з урахуванням реєстрації у спірному жилому приміщенні відповідача суд розцінює як порушення прав позивача, таке порушення підлягає захисту.

Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог.

Судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному житловому приміщенні з січня 2015 року, ним не користується, витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 5,12,81,141,142, 229,263-265 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 156 Житлового кодексу Української РСР , суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /ідентифікаційний номер НОМЕР_2/, адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , /ідентифікаційний номер НОМЕР_1 /, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Л.В. Шевченко