Провадження № 2-з/761/600/2019
УХВАЛА

про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову

26 вересня 2019 року суддя Шевченківський районний суд міста Києва Осаулов А.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення позову, -

в с т а н о в и в:

24.09.2019 року до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову, яка після проведення автоматичного розподілу була передана в провадженні судді Осаулова А.А.

У заяві про забезпечення позову заявник просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на всі грошові кошти, належні ОСОБА_2 , податковий номер НОМЕР_1 в розмірі, що відповідає розміру валютним депозитним вкладам у ПАТ «ПриватБанк», а саме еквіваленту: 12 000 000 (дванадцяти мільйонів гривень), що є на валютних рахунках відповідача; шляхом накладення заборони відчуження домоволодіння на квартиру загальна площа 69,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за ОСОБА_2 , податковий номер НОМЕР_1 .

Заява обґрунтована тим, що 16.05.2014 року між сторонами було укладено шлюб. За час подружнього життя було надбано сумісне майно, та накопичені під час шлюбу гроші були покладені на валютні депозитні рахунки в ПриватБанк на ім`я відповідачки ОСОБА_2 . Крім того, позивач зазначає, що він нещодавно взяв у борг гроші та перерахував велику суму на депозит відповідачки. На даний час сторони проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують. 09.09.2019 року ОСОБА_1 подав позовну заяву до суду про поділ спільного майна подружжя.

Позивачем вказано, що на даний час є три основні валютні рахунки депозитного вкладу «Стандарт» на ім`я ОСОБА_2 відкриті у ПриватБанку: на суму 200 000 доларів США, 175 000 доларів США, 45 000 доларів США.

У липні ОСОБА_2 частково зняла гроші з одного з валютних рахунків та придбала квартиру, яка оформлена як дарунок, хоча вона не дарувалась, а продавалась. Крім того раніше частково зникла частина сумісних грошей 15 000 доларів США, які були у квартирі, де подружжя проживало разом. Зникнення грошей позивач виявив нещодавно та відповідачка підтвердила причетність до їх зникнення.

Позивач зазначає, що є підстави мати припущення про ймовірність дій відповідача щодо зняття значної суми або всіх грошей з валютних депозитних рахунків. Також є вірогідність термінового зняття грошей у зв`язку з тим, що термін дії одного депозитного договору може закінчитись на цьому тижні і банк надасть можливість зняття всіх грошей відповідачу. Тому позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в подальшому при розподілі сумісного майна.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову з наведених у ній підстав, слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

У відповідності з ч.1 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Згідно вимог ч.2 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно із ч.3 цієї статті забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Розглядаючи вказані вимоги в межах поданої заяви про забезпечення позову у відповідності до вимог ст.ст..11, 152, 153 ЦПК України суддя вважає за необхідне зазначити, забезпечення позову у визначений позивачем спосіб неможливе без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення поданого в подальшому ним позову, а невжиття цих заходів може ускладнити чи унеможливити виконання рішення або ефективний захист.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України).

Як встановлено у цій справі, 16.05.2014 року Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що 16.05. 2014 року зроблено актовий запис № 77.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за ОСОБА_2 на праві приватної власності зареєстровані: земельна ділянка площею 0,0696 га за адресою АДРЕСА_2 ; гаражний бокс № НОМЕР_2 гаражно-будівельного кооперативу «Вимпел» за адресою м. Київ, вул. Сирецька 39 , загальною площею 20,3 кв.м.; квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 79,7 кв.м.

Згідно роз`яснень,викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені. Відповідно до норм цивільно-процесуального законодавства України суд може вжити заходи забезпечення позову і на стадії виконання рішення, оскільки виконання рішення суду є стадією цивільного процесу. Разом з тим, норми цивільно-процесуального законодавства не допускають забезпечення шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

У відповідності до вимог ст. 150 ЦПК України, при вирішенні питання про накладення арешту суд має пересвідчитись, що майно та/або грошові кошти належать відповідачу або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що на ім`я ОСОБА_2 відкриті депозитні рахунки в ПриватБанку. Крім того, не зазначено на які саме рахунки в банку слід застосувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту.

Таким чином, у суду відсутня можливість перевірити чи дійсно існують вказані в заяві депозитні рахунки, на чиє ім`я вони відкриті, та у володінні кого знаходяться грошові кошти, на які позивач просить накласти арешт.

Окрім того, посилання заявника на те, що існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, а таке твердження є лише припущеннями.

Більше того, запропонований такий спосіб забезпечення як арешт на грошові кошти стосується невизначеного майна, без зазначення конкретного рахунку відкритого в банку та доказів його належності будь-кому з учасників, що унеможливлює виконання ухвали про забезпечення позову.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 77, 81, 149 - 153, 157, 209, 210 ЦПК України, , суд -

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення позову, - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський раонний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: А.А.Осаулов