Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 296/8673/16-ц

провадження № 61-44395св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору удаваним, визнання правочинів недійсними, стягнення заборгованості за договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 березня 2018 року у складі судді Драча Ю. І. та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 09 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати договір дарування частини житлового будинку від 02 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Поліщук А. І., зареєстрований в реєстрі за № 300, удаваним, та визнати, що між цими сторонами укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку; визнати недійсним пункт 2.1 попереднього договору (про укладання в майбутньому договору купівлі-продажу) від 28 серпня 2015 року (з урахуванням договору про внесення змін та доповнень від 01 лютого 2016 року, за реєстром № 943), посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я., за реєстром № 10826; визнати недійсною заяву ОСОБА_5 від 02 березня 2016 року, засвідчену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Поліщук А. І., про отримання коштів за продаж частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 401 142,96 грн; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 66 857,04 грн; судові витрати покласти на відповідачів пропорційно.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що у вересні 2016 року їй стало відомо, що між її батьком - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 28 серпня 2015 року укладено попередній договір (про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу). Пунктом 1.1 попереднього договору (з наступними змінами та доповненнями до нього) сторони встановили, що ОСОБА_5 зобов`язується передати у власність ОСОБА_2 28/100 частини житлового будинку № 9 до 01 березня 2016 року (включно) про що буде укладено та посвідчено нотаріально окремий договір купівлі-продажу.

Пунктом 1.2. даного договору ОСОБА_5 стверджує, що він згоден продати, а ОСОБА_2 стверджує, що згодна купити вказане майно із застосуванням норм постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» за ціною 468 000 грн.

На виконання цього договору ОСОБА_5 було отримано завдаток у сумі 190 500 грн, що підтверджується підписами сторін на попередньому договорі.

02 березня 2016 року приватний нотаріус Житомирського нотаріального округу Поліщук А. І. засвідчив справжність підпису ОСОБА_5 на заяві, відповідно до якої останній отримав готівкою 281 254,05 грн на момент посвідчення договору купівлі-продажу частини житлового будинку.

У цей же день між ОСОБА_5 , в особі представника ОСОБА_6 , з однієї сторони, та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_2 , а також ОСОБА_4 , з другої сторони, укладено договір дарування частини житлового будинку, за умовами якого представник ОСОБА_5 . ОСОБА_6 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 20/100 частин, ОСОБА_3 4/100 частин, ОСОБА_4 4/100 частини, що разом становить 28/100 частин спірного житлового будинку.

Позивач вважає, що її батько ОСОБА_5 подарував 28/100 частин житлового будинку не безоплатно, а за плату, про що свідчить пункт 2.1. попереднього договору (з наступними змінами та доповненнями до нього) та заяви, відповідно до якої він отримав готівкою грошові кошти в сумі 281 254,05 грн саме на момент посвідчення договору купівлі-продажу, а не дарування частини житлового будинку.

У другому абзаці пункту 4 договору дарування міститься посилання на рішення про надання дозволу на продаж житла від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 17 лютого 2016 року № 91, що вказує на удаваність такого правочину, адже має місце приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили.

Оскільки згідно з пунктом 2.1 попереднього договору (з наступними змінами та доповненнями до нього) ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_5 отримав завдаток у сумі 190 500 грн, як завдаток до виконання попереднього договору та заява від 02 березня 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_7 отримав готівкою 281 254,05 грн, що на момент посвідчення договору купівлі-продажу частини житлового будинку суперечило статті 1087 ЦК України та пунктам 1, 2 постанови Правління національного банку України від 06 червня 2013 року за № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», адже сума є більшою за 150 000 грн, оспорювані правочини підлягають визнанню недійсними.

Крім того, за умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу частини житлового будинку, строк виконання зобов`язань зі сплати грошових коштів є таким, що настав, однак грошові кошти у сумі 468 000 грн відповідачі не сплатили, чим порушили взяті на себе зобов`язання.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Корольовський районний суд м. Житомира рішенням від 28 березня 2018 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що оспорюваними правочинами права позивача не порушені.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Житомирської області постановою від 09 серпня 2017 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 березня 2018 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що ОСОБА_5 повністю отримав грошові кошти за вказану частину житлового будинку, що підтверджується його підписами на попередньому договорі та заяві від 02 березня 2016 року, в подальшому за життя не оспорював договір дарування, відтак, відсутні підстави стверджувати, що спірним договором порушуються спадкові права ОСОБА_1 та у останньої виникло право на стягнення боргу за договором купівлі-продажу. Належних та допустимих доказів щодо наявності будь-яких боргових зобов`язань відповідачів перед спадкодавцем за вказаним договором, які б увійшли до складу спадкової маси, суду не надано.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на невідповідність пункту 2.1 попереднього договору та заяви спадкодавця від 02 березня 2016 року постанові Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою». Однак та обставина, що положення попереднього договору та заява не узгоджуються з вимогами даної постанови Національного банку України, не є підставою для визнання їх недійсними, оскільки недотримання фінансового законодавства в даному випадку не порушують права ОСОБА_1

Заява про отримання спадкодавцем коштів від продажу вказаного житла за своєю правовою природою не є правочином в розумінні цивільного законодавства, а тому відсутні правові підстави для визнання її недійсною за правилами недійсності правочинів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 13 вересня 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 09 серпня 2018 року, і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими, адже прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Твердження суду апеляційної інстанції про те, що спірним договором не порушуються права позивача, оскільки її батько за життя не оспорював договір дарування, є безпідставним та необґрунтованим, ураховуючи, що таке право вона набула в порядку спадкування та реалізувала його як позивач звернувшись до суду з цим позовом.

Згідно з пункту 1.2 попереднього договору (з наступними змінами та доповненнями до нього) батько позивача стверджує, що він згоден продати, а ОСОБА_2 стверджує, що він згоден купити вказане майно із застосуванням норм постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» за ціною 468 000 грн.

ОСОБА_2 та приватному нотаріусу було достеменно відомо про встановлені законом граничні суми розрахунків готівкою, однак, всупереч чинного законодавства, були укладені оспорювані правочини.

Заява від 02 березня 2016 року, як і пункт 2.1 попереднього договору (з наступними змінами та доповненнями до нього), відповідно до якого ОСОБА_2 передала, а батько позивача отримав завдаток у сумі 190 500 грн, суперечить приписам статті 7 Закону України «Про нотаріат», а отже, підлягають визнанню недійсними.

02 березня 2016 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Поліщук А. І. засвідчив справжність підпису її батька на заяві, відповідно до якої останній отримав готівкою 281 254,05 грн на момент посвідчення договору купівлі-продажу частини житлового будинку. При цьому, у заяві зазначено, що її батько претензій будь-якого характеру в тому числі фінансових до покупця ОСОБА_2 не має, звертатися до суду не буде.

Заява від 02 березня 2016 року не є допустимим доказом на підтвердження факту оплати її батькові грошових коштів за договором купівлі-продажу частин житлового будинку, враховуючи і те, що з огляду на суму платежу більш ніж 150 000 грн, даний факт має підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами, зокрема, платіжними дорученнями, квитанціями, виписками з рахунку, тощо.

Враховуючи, що за умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу частини житлового будинку строк виконання зобов`язань зі сплати грошових коштів є таким, що настав, у свою чергу грошові кошти у сумі 468 000 грн не сплачені, відповідачі порушили взяті на себе зобов`язання.

12 лютого 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_8 як представника ОСОБА_2 на касаційну скаргу мотивований тим, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними, прийнятими у відповідності до норм матеріального та процесуального права і підлягають залишенню у силі.

З моменту укладення договору і до дня смерті ОСОБА_5 пройшло майже шість місяців і він жодним чином не виявляв ініціативи щодо визнання недійсним укладеного договору, а тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що спірний договір не порушує спадкові права ОСОБА_1 є правильним, оскільки у неї не виникло право на стягнення боргу за договором купівлі-продажу. Належних та допустимих доказів щодо наявності будь-яких боргових зобов`язань відповідачів перед спадкодавцем за вказаним договором, які б увійшли до складу спадкової маси, суду надано не було.

Факт перевищення граничної суми розрахунків готівкою, не може бути підставою для твердження того, що необхідно визнати недійсними вищезазначені договори або вважати, що ОСОБА_2 не провела розрахунки з ОСОБА_5 за оспорюваними договорами.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 19 вересня 2018 року справу призначено судді-доповідачу Пророку В. В.

Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2019 року року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Корольовського районного суду м. Житомира.

18 січня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

У зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду суддю Пророка В. В. згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А . Ю.

Фактичні обставини справи встановлені судами

28 серпня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено попередній договір, за умовами якого ОСОБА_5 зобов`язувався передати у власність (в майбутньому продати), а ОСОБА_2 зобов`язується прийняти (в майбутньому купити) належні ОСОБА_5 28/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , до 15 листопада 2015 року включно, про що буде укладено та посвідчено нотаріально окремий договір купівлі-продажу - надалі «основний договір», за ціною 506 000 грн.

Пунктом 2.1 попереднього договору передбачено, що на виконання цього договору покупець передав, а продавець отримав завдаток у сумі 69 000 грн, із застосуванням норм постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою».

Факт передачі та отримання суми завдатку підтверджується підписами сторін на цьому договорі.

Вказаний завдаток врахований як частина платежу, передбаченого пункту 1.2 цього договору.

Попередній договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком Я. В. 28 серпня 2015 року.

30 вересня 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали договір про внесення змін та доповнень до попереднього договору, яким змінили дату укладення основного договору, а саме - до 30 листопада 2015 року включно, а також виклали в новій редакції пункт 2.1 договору, відповідно до якого покупець передав, а продавець отримав завдаток у сумі 69 000 грн, із застосуванням норм постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою». 30 вересня 2015 року покупець передав, а продавець отримав суму в розмірі 132 000 грн, що на день укладення цього договору еквівалентно 6 000 дол. США, як додатковий завдаток на виконання умов попереднього договору. Факт передачі та отримання суми завдатку підтверджується підписами сторін у цьому договорі. Вказаний завдаток врахований як частина платежу, передбаченого пунктом 1.2 цього договору.

02 листопада 2015 року між ними укладено договір про внесення змін та доповнень до попереднього договору, відповідно до якого сторони погодили дату укладення основного договору - до 01 лютого 2016 року включно. Даною угодою також викладено в новій редакції пункт 2.1 попереднього договору, відповідно до якого покупець передав, а продавець отримав завдаток у сумі 69 000 грн, із застосуванням норм постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою».

02 листопада 2015 року покупець передав, а продавець отримав 181 500 грн, що на день укладення цього договору еквівалентно 7 500 дол. США, як додатковий завдаток на виконання цього попереднього договору. Факт передачі та отримання суми завдатку підтверджується підписами сторін у цьому договорі. Вказаний завдаток врахований як частина платежу, передбаченого пунктом 1.2 цього договору.

З метою внесення змін та доповнень до попереднього договору ОСОБА_5 та ОСОБА_2 01 лютого 2016 року уклали договір, за умовами якого встановили дату укладення основного договору - до 01 березня 2016 року включно, а також виклали пункт 1.2 договору у новій редакції, згідно з якою визначили ціну даного нерухомого майна у сумі 468 000 грн, що на момент укладення цього договору еквівалентно 18 000 дол. США.

Окрім того, даною угодою пункт 2.1 попереднього договору викладено в наступній редакції: «На виконання цього попереднього договору станом на 01 лютого 2016 року покупець передав, а продавець отримав завдаток у сумі 190 500 грн, що на день укладення цього договору еквівалентно 7 500 дол. США.

Факт передачі та отримання суми завдатку підтверджується підписами сторін у цьому договорі. Вказаний завдаток врахований як частина платежу, передбаченого пунктом 1.2 цього договору».

Вищезазначені договори про внесення змін та доповнень до попереднього договору посвідчені приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я.

Згідно із заявою від 02 березня 2016 року, посвідченою приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я., ОСОБА_5 отримав кошти за продаж частини житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1 , у сумі 10 500 дол. США, що на момент посвідчення договору купівлі-продажу в еквіваленті до національної валюти становить 281 254,05 грн.

У заяві ОСОБА_5 також зазначив, що претензій будь-якого характеру, в тому числі фінансових, до покупця ОСОБА_2 не має, звертатись до суду не буде.

Справжність підпису ОСОБА_5 на зазначеній заяві засвідчена 02 березня 2016 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Поліщуком А. І.

Цього ж дня між ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та як законний представник від імені та в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка діяла за згодою законного представника ОСОБА_2 , укладений договір дарування, за умовами якого ОСОБА_5 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 20/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - по 4/100 частини вказаного житлового будинку кожній.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Поліщуком А. І. 02 березня 2016 року.

ОСОБА_5 отримав грошові кошти за вказану частину житлового будинку в повному розмірі, що підтверджується його підписами на попередньому договорі та договорах про внесення до нього змін та доповнень, та заяві від 02 березня 2016 року, за договір дарування не оспорював.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, спадщину після його смерті прийняла його дочка ОСОБА_1

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заява про отримання спадкодавцем грошових коштів від продажу вказаного житла за своєю правовою природою не є правочином в розумінні цивільного законодавства, тому суди дійшли правильних висновків про відсутність підстав для визнання її недійсною за правилами недійсності правочинів і аргументи касаційної скарги в цій частині такі висновки судів не спростовують.

Не може бути підставою для визнання недійсним пункту 2.1 попереднього договору купівлі-продажу, з урахуванням договорів про внесення змін та доповнень до нього, недотримання вимог постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», оскільки вказана постанова регулює питання розрахунків готівкою, тобто виконання правочинів, а оскаржуваний пункт попереднього договору їй не суперечить, а тому Верховний Суд не приймає аргументи касаційної скарги про наявність правових підстав для задоволення вказаної позовної вимоги ОСОБА_1

Суди встановили і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 отримав грошові кошти за належну йому частину житлового будинку в розмірі визначеному попереднім договором купівлі-продажу, з урахуванням договорів про внесення змін та доповнень до нього.

Зміст попереднього договору та заяви свідчить про те, що між ОСОБА_5 та відповідачами в дійсності укладений договір купівлі-продажу.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Суди не встановили, матеріали справи та аргументи касаційної скарги не містять доказів неотримання батьком позивача ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі визначеному попереднім договором, з урахуванням договорів про внесення до нього змін та доповнень.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 не є тією заінтересованою особою, чиїх прав чи інтересів зачіпає оспорюваний правочин, оскільки грошові кошти у визначеній попереднім договором купівлі-продажу, з урахуванням договорів про внесення змін та доповнень до нього, сумі ОСОБА_5 отримав за життя і при визнанні оспорюваного договору дарування удаваним та визнанні, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу позивач не має жодного права на повторне стягнення з відповідачів на свою користь вартості частини відчуженого батьком будинку, а тому не можна вважати, що оспорюваний правочин порушує законні права та інтереси позивача.

З тих же підстав не можна вважати, що пункт 2.1 попереднього договору купівлі-продажу, з урахуванням договорів про внесення змін та доповнень до нього, порушує права позивача, оскільки не спростовує отримання коштів у зазначеному, в тому числі заявою спадкодавця, розмірі.

Ухвалюючи рішення у справі, суди правильно визначилися з характером спірних

правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, дійшовши правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні

підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної

інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 09 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило