Дата документу 25.02.2019 Справа № 328/1010/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 328/1010/18 Головуючий у 1 інстанції: Новікова Н.В.
провадження № 22-ц/807/1009/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кочеткової І.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_5, про усунення від права спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., є донькою ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4., та онукою ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2

08 листопада 2012 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1, ОСОБА_4 - земельну ділянку, що знаходиться на території Жовтневської сільської ради Токмацького району Запорізької області.

ОСОБА_7 була особою похилого віку, важко хворіла на прогресуючі захворювання, останні роки не могла самостійно себе обслуговувати та потребувала постійної сторонньої допомоги, не могла вільно самостійно пересуватись. Доглядом ОСОБА_7, забезпеченням її ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням займались ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_5, а також її неповнолітня онука ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 - батько ОСОБА_3, у зв'язку з чим ОСОБА_7 вирішила укласти договір довічного утримання з ОСОБА_2,

але не встигла у зв'язку з передчасною смертю. Після її смерті позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою по прийняття спадщини, де їй стало відомо, що заяву про прийняття спадщини подав також ОСОБА_4, який під час хвороби своєї матері ОСОБА_7 ухилявся від надання їй допомоги, не надавав грошей на придбання ліків, не відвідував її, не цікавився станом її здоров'я, участі у похованні не приймав. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила усунути відповідача від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 21 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, кожен з яких підтримав власну позицію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За правилами ч. 5 ст. 1224 ЦК України суду надано право усунути особу від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Таким чином, суд, вирішуючи таку справу, має установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

При цьому, під безпорадним станом, як це роз'яснено в абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Разом з тим, під час вирішення спору насамперед підлягає з'ясуванню питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Отже, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Судом встановлено, що батьками неповнолітнього позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_6 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_1 від 28.02.2002 року (а.с. 10).

Позивач, її батьки, брат ОСОБА_5 та бабуся ОСОБА_7 проживали за адресою: АДРЕСА_1, в належному ОСОБА_7 буди-

нку, що підтверджується довідками про склад сім'ї (а.с.17-19).

08 листопада 2012 року ОСОБА_7 було складено заповіт на користь синів, згідно з яким житловий АДРЕСА_1 вона заповіла ОСОБА_6, а належну їй земельну ділянку - ОСОБА_4, що підтверджується копією заповіту (а.с. 15-16).

В подальшому, іншим заповітом було змінено первісний заповіт від 08.11.2012р.

Так, заповітом від 08.02.2017р. ОСОБА_7 приватизовану земельну ділянку площею 5,1000 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Жовтневої сільради Токмацького району, заповіла ОСОБА_5 - сину невістки ( а.с. 41).

Батько позивача - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 12).

Баба позивача - ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне їй майно.

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 262/2017, відкритої після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7, із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись позивач ОСОБА_3 ( за законом), ОСОБА_5 (за заповітом), ОСОБА_4 (за законом) (а.с. 75-83).

З відповідей медичних закладів вбачається, що ОСОБА_7, 1931 року народження , хворіла з 2012 року і була під наглядом у лікаря терапевта і невропатолога з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІІ ст. - дуже висока ступінь ризику, гіпертензивне серце, ішемічний інсульт в системі координат зліва, правосторонній геміпарез з вираженими порушеннями функцій, ішемічна хвороба серця, СН-2а-3ст. ОСОБА_7 потребувала постійного стороннього догляду і себе самостійно обслуговувати не могла, що підтверджується відповіддю заступника головного лікаря КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР, наданої на вимогу суду (а.с. 73, 104).

Спадкодавець ОСОБА_7 проживала у належному їй будинку АДРЕСА_1, разом з сином ОСОБА_4, його дружиною ОСОБА_2, онукою ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які в силу сумісного проживання з нею здійснювали її догляд як члени родини.

Як було встановлено в судовому засіданні, спадкодавець отримувала пенсію, з якої їй купувались ліки, деякі кошти відкладала, як визнали сторони.

З 17.11.2014 року по 04.11.2016 року догляд за ОСОБА_7 здійснював ОСОБА_6, що підтверджується довідкою про отримання допомоги від 26.02.2018 року № 376/07-04 (а.с. 106).

Після смерті ОСОБА_6 його дружина ОСОБА_2 та брат ОСОБА_4 з»ясовували між собою відносини щодо догляду за ОСОБА_7 шляхом наймання доглядальниці, яку так і не винайняли до смерті спадкодавця.

В позові, заявленому в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, її матір ОСОБА_2 вказувала, що відповідач ОСОБА_4 самоусунувся від догляду за матір»ю, не допомага-

ючи в цьому жодним чином, тому просила усунути його від спадкування.

Встановивши, що спадкодавець знаходилась у безпорадному стані в силу похилого віку та стану здоров'я, внаслідок чого потребувала стороннього догляду і допомоги, суд відмовив в задоволенні позову, виходячи із того, що таку допомогу їй надавали інші особи та додаткової допомоги з боку відповідача не потребувалось, а також суд не встановив факту ухилення відповідача від надання допомоги. Також суд вказував, що позивач не довела, що допомоги, яку надавали ОСОБА_7 мешканці її будинку, було недостатньо, що вона зверталась до відповідача за конкретним видом допомоги, а він відмовив в цьому. Крім того, суд встановив факт перешкоджання ОСОБА_2 спілкуванню ОСОБА_4 з матір»ю.

В апеляційній скарзі законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 вказує, що ці висновки суду суперечать дійсним обставинам справи, тому є помилковим і остаточне рішення суду, яке базується на них.

Апелянтом не оспорюється встановлений судом факт того, що за життя її чоловіка ОСОБА_4 саме на нього покладався обов»язок по догляду за матір»ю, що підтверджується довідкою Управління соціального захисту населення Токмацької міської ради, який здійснював догляд до 04.11.2016р., за що отримував соціальну виплату.

Встановлено, що до смерті ОСОБА_6 брати самостійно узгоджували питання догляду за матір»ю, та будь-яких претензій з цього приводу до часу смерті ОСОБА_6 до ОСОБА_4 не малось. Останній вказував, що, оскільки має роботу водія-дальнобійника, то часто надовго виїздить для виконання цієї роботи у рейси, а тому його несистематичні відвідування матері саме були пов»язані з цим.

Колегія визнає ці обставини такими, що заслуговують на увагу.

Дійсно, в силу проживання ОСОБА_7 у будинку разом з сином ОСОБА_4 і

його сім»єю очевидно, що саме на них полягав обов»язок щодо догляду за членом своєї

сім»ї, в той час як відповідач зі своєю сім»єю проживає в іншому будинку.

До того ж, ОСОБА_4 отримував за такий догляд матері соціальну виплату, а ОСОБА_2 не працювала, тому мала можливість надавати свекрусі допомогу фізично. Отже, вони могли та надавали таку допомогу спадкодавцю переважно перед іншими родичами.

Відповідач за характером роботи часто уходив у рейси, тому його відвідування матері не носили системного характеру, але ці відвідування не заперечувались сторонами та підтверджувались допитаними свідками. Підтверджено також в ході розгляду справи і факт перешкоджання відповідачу у спілкуванні з матір»ю.

Встановлено і не заперечується сторонами також факт перемовин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо наймання доглядальниці, але сторони не змогли у цьому питанні досягнути узгодженості, зокрема, з приводу оплати її послуг, хоча відповідач вважав такий спосіб найбільш прийнятним для себе з огляду на характер його роботи.

Також відповідач пропонував забрати матір до себе у будинок, щоб вирішити оптимально питання догляду за нею, але матір відмовилась, бажаючи доживати у своєму будинку.

Отже, колегія погоджується з висновками суду про те, що факту ухилення відповідача від догляду за матір»ю за вказаними встановленими обставинами не вбачається, що є підставою для відмови у позові щодо усунення від спадкування.

В скарзі зазначається про те, що допитані свідки підтверджували, що відповідач не опікувався матір»ю, на що вона скаржилась їм при спілкуванні.

Але, як вже встановлено вище, з урахуванням характеру роботи відповідача, пов»язаної з тривалим перебуванням у рейсах, та за наявності випадків створення йому перешкод у наданні вільного доступу до спілкування з матір»ю, внаслідок чого відбулось звернення до поліції, поодинокі нарікання матері на невідвідування її сином не можуть слугувати доведенню факту його ухилення від догляду за нею.

Таким чином, апеляційна скарга фактично зводиться до переоцінки доказів, які досліджені судом ретельно та всебічно та на підставі яких суд, надавши їм правильну оцінку, встановив дійсні обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України вона підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін .

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 лютого 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.