Ухвала

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 756/6146/16-ц

провадження № 61-17012ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданою ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від

23 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня

2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа Гарант», про стягнення заборгованості, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа Гарант» (далі - ТзОВ «СК «Альфа Гарант»), про стягнення заборгованості, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 червня 2013 року по вул. М. Гречка в

м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Chevrole Aveo», який належить йому, та автомобіля «ВАЗ-217130» під керуванням

ОСОБА_4 Постановою Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та провадження у справі закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 . На підставі частини 1 статті 37 ЦПК України після смерті ОСОБА_4 правонаступником є його батько ОСОБА_3 Оскільки цивільно-правова відповідальність

ОСОБА_4 була застрахована в ТзОВ «СК «Альфа Гарант» йому було виплачено страхове відшкодування у розмірі 20 025, 37 грн.

Вказував, що згідно з рішенням Печерського районного суду м. Києва від

21 листопада 2017 року на його користь було стягнуто з ТзОВ «СК «Альфа Гарант»страхове відшкодування у сумі 29 374 грн. Однак, загальна сума вартості матеріального збитку, який він поніс внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 100 212, 24 грн. Ним також були сплачені грошові кошти за оцінку завданого матеріального збитку у розмірі 1 000 грн. Крім того, зазначав, що йому було завдано моральну шкоду, яка виразилась в душевних стражданнях, що викликали хвилювання, пов`язане з пошкодженням автомобіля, порушення налагодженого стану життя у зв`язку з відсутністю автомобіля на час його ремонту, неможливістю користуватися автомобілем для сімейних потреб та необхідністю вирішувати питання щодо відшкодування шкоди в судовому порядку. Моральну шкоду він оцінює у розмірі 20 000 грн. Разом з тим, позивач поніс додаткові витрати пов`язані з перебуванням пошкодженого автомобіля на охоронюваній автостоянці в сумі 22 380 грн. На підставі вищевказаного позивач просив стягнути з відповідача: матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 50 812, 87 грн; витрати понесені на зберігання транспортного засобу на охоронюваній автостоянці у розмірі 22 380 грн;

20 000, 00 грн - в якості відшкодування моральної шкоди та витрати на оплату експертизи у розмірі 1 000, 00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь

ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 50 812, 87 грн, витрати по оплаті експертизи в розмірі 1 000, 00 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000, 00 грн та судові витрати у сумі 2 023, 76 грн. На підставі статті 267 ЦПК України розстрочено стягнення із ОСОБА_3 50 812, 87 грн - суми матеріальної шкоди на строк до 23 грудня 2019 року. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня

2019 року скасовано, прийнято постанову, якою відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У вересні 2019 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано касаційну скаргу, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судоми попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат, понесених за зберігання транспортного засобу на автостоянці в розмірі 22 380 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (пункт 1 частини шостої, частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Ціна позову у цій справі становить 93 192, 87 грн, отже станом на 01 січня

2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100).

Зазначена справа є малозначною у силу вимог закону за ціною позову.

При цьому касаційна скарга не містить мотивів про те, що оскаржувані судові рішення підпадають принаймні під один із випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом також враховано, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі Azyukovska v. Ukraine (Азюковська проти України) від 09 жовтня 2018 року.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у справі

№ 761/11472/15-ц, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначив у грошовому вимірі.

З урахуванням наведеного, оскільки представником ОСОБА_1 -

ОСОБА_2 подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа Гарант», про стягнення заборгованості, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк