Справа № 461/1902/18 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/1087/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю:позивача ОСОБА_2, її представника - Биць І.А.,

представників відповідача - Мацепури В.С., Порошина В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на рішення Галицького районного суду м.Львова від 03 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки,

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з Львівського комунального підприємства (далі-ЛКП) «Львівелектротранс»96784 грн. майнової шкоди - витрат, які вона понесла на транспортування швидкою Львів - Чернівці та лікування від тілесних ушкоджень, отриманих 15.01.2017 року внаслідок падіння під час проїзду, як пасажира, у міському електротранспорті трамваєм №1176 за маршрутом №3 у м.Львові, та 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 03.05.2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ЛКП «Львівелектротранс» у користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, що спричинило каліцтво, у розмірі 96784 грн. та моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ЛКП «Львівелектротранс» в дохід держави судовий збір у розмірі 1672 грн. 64 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ЛКП «Львівелектротранс», просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд, хоч і зазначив у вступній частині оскаржуваного рішення про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, проте, справу розглянув в одне судове засідання у порядку спрощеного позовного провадження, чим порушено процесуальні права відповідача на доведення своєї позиції по справі, та без залучення до участі у справі водія трамваю - ОСОБА_6, відносно якого порушено кримінальне провадження.

Апелянт вважає недоведеним факт заподіяння позивачеві тілесних ушкоджень та вини водія трамваю, а тому, на його думку, відсутні правові підстави для покладення обов'язку по відшкодуванню шкоди підприємством, у трудових відносинах з яким перебував водій ОСОБА_6

Недоведеним апелянт вважає й факт заподіяння позивачеві моральної шкоди, а визначений судом розмір морального відшкодування, -необґрунтованим.

Звертає увагу, що про застосування до спірних правовідносин норми статті 1172 ЦК України у позовній заяві взагалі не зазначалось, а тому, на думку апелянта, суд, застосувавши норму цієї статті, вийшов за межі позовних вимог.

Апелянт зазначає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права в частині вирішення вимог про відшкодування майнової шкоди.

На думку апелянта, суд не дав належної правової оцінки поданим позивачем доказам та не усунув суперечностей, які містяться в медичних документах та у висновку експерта, шляхом витребування додаткових доказів, допиту свідків та призначення експертизи. Апелянт вважає, що позивачеві було проведено планову операцію для лікування наявного у неї захворювання кульшового суглоба (артроз ІІІ ступеня), а не для лікування отриманих внаслідок падіння в трамваї травм.

Апелянт ставить під сумнів подані позивачем документи медико-соціальної експертної комісії про причину інвалідності, оскільки у них містяться дописування, а тому акт №1752/1 огляду МСЕК вважає недопустимим доказом.

Недопустимими доказами апелянт вважає й надані позивачем документи з матеріалів кримінального провадження, оскільки внаслідок долучення цих документів до даної справи без дозволу слідчого, позивач розголосила відомості досудового розслідування, а долучений до відповіді на відзив на позовну заяву дозвіл слідчого, який було отримано адвокатом Биць І.А, на думку апелянта, не можна брати до уваги, оскільки на той час адвокат не був представником позивача.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

За загальним правилом цивільно-правової відповідальності, яке міститься у ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною п'ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною другою статті 1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України, фізична особа, якій завдано шкоди ушкодженням здоров'я, має право на відшкодування додаткових витрат, зокрема, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Судом встановлено, що 15.01.2017 року о 13 год. 30 хв. у м.Львові по вул.Кн.Ольги, 106 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю трамвая «КТ 4-Д», бортовий номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_6, внаслідок якої позивач ОСОБА_2, 1939 року народження, перебуваючи у названому транспортному засобі, як пасажир, під час різкого гальмування, від падіння отримала тілесні ушкодження, кваліфіковані за висновком судово-медичної експертизи №89/17 від 17.02.2017 року, проведеної у кримінальному провадженні, як середньої тяжкості тілесні ушкодження (а.с.11-13).

З наданих позивачем медичних документів встановлено, що 15 січня 2017 року позивач була доставлена у травматологічне відділення Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги з діагнозом: «закритий субкапітальний перелом шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків», в якому знаходилась до 17 січня 2017 року (а.с.14-15).

17 січня 2017 року позивач була госпіталізована у Військово-медичний клінічний центр, в якому знаходилась на лікуванні до 19 січня 2017 року (а.с.16-17) .

19 січня 2017 року у задовільному стані позивач була виписана для продовження лікування у Чернівецькому Центрі Травматології та Ортопедії (Шведсько-українська клініка «Енгельхольм»).

У Шведсько-українській клініці «Енгельхольм» позивач ОСОБА_2 проходила лікування з 19 по 28 січня 2017 року, під час якого 20 січня 2017 року їй було проведено операцію - цементне ендопротезування лівого кульшового суглоба (а.с.18).

Після виписки позивачеві було рекомендовано, зокрема: ходити на милицях 4 тижні після операції, далі з паличкою - 2 тижні, та призначено медикаментозне лікування.

За результатами огляду міжрайонною спеціалізованою травматологічною МСЕК внаслідок отриманої травми, з 05.10.2017 року позивачеві встановлено другу групу інвалідності безстроково (а.с.20-25).

Згідно з наданими позивачем платіжними документами від 17 та 19 січня 2017 року, позивач понесла витрати на лікування та транспортування швидкою Львів-Чернівці у розмірі 96784 грн. (а.с.26-27).

На спростування доводів апеляційної скарги, стороною позивача додатково подано апеляційному суду відповідь Шведсько-української клініки «Енгельхольм» на адвокатський запит (а.с.113), в якій міститься інформація про те, що причиною лікування, в тому числі операції, позивача ОСОБА_2 у названій клініці з 19.01.2017 року по 28.01.2017 року була отримана травма, внаслідок чого стався перелом шийки лівого кульшового суглоба. Операція позивачеві була запланована 19.01.2017 року, після її поступлення на госпіталізацію в цю клініку. Відомостей про те, що позивач раніше лікувалась в цій клініці до 19.01.2017 року, немає.

В цій відповіді також зазначено, що з урахуванням діагнозу ОСОБА_2, уникнути оперативного втручання було неможливо, оскільки без оперативного втручання було б неможливо відновити функцію суглоба, що в результаті могло б призвести до постійних больових відчуттів суглоба, втрати працездатності та через можливі ускладнення (тромбоемболія, застійна пневмонія, пролежні, тощо) призвести до смерті.

Крім того, стороною позивача надано відповідь Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» (а.с.94-95), в якій вказується про допущення судово-медичним експертом ОСОБА_7 у названому вище висновку №89/17, складеному за результатами проведеної судово-медичної експертизи у кримінальному провадженні, помилки щодо встановлення діагнозу позивачеві ОСОБА_2: «Закритий субкапітальний перелом проксимального відділу правої стегнової кістки із зміщенням відламків», оскільки цей діагноз було переписано (без огляду потерпілої) з історії хвороби №537/36 з Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, лікарями якого допущено описку.

Зазначено, що правильним слід вважати діагноз: «Закритий субкапітальний перелом проксимального відділу лівої стегнової кістки», що також підтверджено висновком проведеної у період з 20.03.2018 року по 27.04.2018 року комісійної судово-медичної експертизи.

Отже, з наданих позивачем доказів встановлено, що позивач отримала тілесні ушкодження внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яким на відповідній правовій підставі володіє відповідач, а тому в силу наведених вище норм матеріального закону, саме відповідач несе відповідальність за шкоду, завдану позивачеві названим вище ушкодженням здоров'я, а саме, шляхом відшкодування матеріальних витрат позивача, понесених на лікування від отриманої травми, які документально підтверджені, та відшкодування моральної шкоди, яка полягала у фізичному болю та стражданнях, яких позивач зазнала у зв'язку з отриманим ушкодженням здоров'я.

Доводи апелянта про недоведеність вини водія ОСОБА_6, який керував транспортним засобом в момент падіння позивача у зв'язку з екстреним гальмуванням транспортного засобу, не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки відповідачем не доведено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Доводи апелянта про неналежність та недопустимість наданих позивачем доказів, які підтверджують факт заподіяння позивачеві 15.01.2017 року тілесних ушкоджень внаслідок падіння під час перевезення позивача як пасажира у належному відповідачеві транспортному засобі, є теж безпідставними, оскільки сторона позивача надала дозвіл слідчого на використання отриманих копій матеріалів кримінального провадження у даній цивільній справі (а.с.46).

Невідповідність висновку судово-медичного експерта іншим медичним документам в частині встановленого позивачеві діагнозу від отриманої травми усунена додатково поданими стороною позивача і наведеними вище доказами про допущену експертом та лікарями Військово-медичного клінічного центру Західного регіону описку.

У відповідності до ст.23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права й те, що позивачеві, яка є особою похилого віку, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки було заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження, наслідком яких є: тривале лікування позивача та перенесення нею операції, після якої позивач спочатку пересувалась на милицях, а пізніше, з паличкою; встановлення позивачеві другої групи інвалідності безстроково, - колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, яка з урахуванням норми ч.1 ст.1172 ЦК України підлягає стягненню з відповідача, з яким водій транспортного засобу ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах на момент ДТП, та про розмір присудженого позивачеві морального відшкодування, оскільки він відповідає вимогам розумності та справедливості за встановлених і наведених вище обставин справи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, дав належну правову оцінку доказам, які сторони подали в обґрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для іншого висновку, ніж того, якого дійшов суд першої інстанції по суті вирішення спору, а тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.