РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року Василівський районний суд Запорізької області

у складі: головуючого судді Носика М.А.

секретар судового засідання Кудінова В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 пред'явив позов до ОСОБА_2 з вимогами стягнути з відповідачки заборгованості за договором позики.У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у сумі 1000 грн., відсотки в розмірі 20% від суми боргу щомісяця, що складає, починаючи з квітня 2015 року по теперішній час 8200 грн., витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 704,80 грн. На обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що 17 лютого 2015 року ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 гроші у розмірі 1000 гривень за усною угодою позики. При фактичному одержанні вказаної суми позичальником була надана розписка від 17.02.2015 року. Термін повернення боргу в розписці не зазначений. В розписці наданій Відповідачем вказано, що позика надається зі сплатою 20% від суми боргу щомісячно, що складає 200 гривень. З моменту отримання грошей по березень 2015 року вкпючно. Відповідач виконував умови позики, однак після вказаної дати перестав виплачувати щомісяця суму процентів. Починаючи з березня 2016 року позивач постійно в усній формі вимагав у відповідача повернення боргу, але відповідач не виконував взяті на себе зобов'язання. 27 вересня 2018 року Позивач вимушений був направити письмову вимогу про повернення боргу, вказавши дату повернення боргу, а саме - 5 днів з моменту отримання вимоги. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідачка не отримала вимогу. До теперішнього часу Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання. Розпискою від 17.02.2015 року обумовлено стягнення відсотків в розмірі 20% від суми боргу щомісяця, що складає, починаючи з квітня 2015 року по теперішній час - 200 гривень за місяців та дорівнює 8200 гривень. Таким чином на теперішній час сума боргу складає: 1000 грн. + 8200 грн. = 9200 гривень, що є сумою позову.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 01 листопада 2019 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

В призначене судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не зявилися. Представник позивача ОСОБА_3 надала заяву з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, позов просить задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, згідно раніше наданого відзиву проти задоволення позову заперечує, зазначає, що категорично не погоджується з вимогами позивача щодо стягнення з неї боргу за договором позики, у березні 2015 року вона повернула позивачу запозичену у нього суму грошей з відсотками, не вимагала від нього повернення розписки. Якщо позивач і мав якісь претензії, то з березня 2015 року не звертався до ОСОБА_2 з будь якими вимогами. Крім того, відповідачка просить застосувати строки позовної давності.

Представник відповідачки адвокат ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку в сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 17 лютого 2015 року ОСОБА_2 за угодою позики отримала від ОСОБА_1 гроші у розмірі 1000 гривень.

При фактичному одержанні вказаної суми позичальником була надана розписка від 17 лютого 2015 року. Термін повернення боргу в розписці не зазначений.

В розписці наданій відповідачкою ОСОБА_2 вказано, що позика надається зі сплатою 20% від суми боргу щомісячно, що складає 200 гривень.

З моменту отримання грошей по березень 2015 року включно відповідачка виконувала умови позики, однак після вказаної дати перестала виплачувати щомісяця суму процентів.

Починаючи з березня 2016 року позивач постійно в усній формі вимагав у відповідачки повернення боргу, але відповідачка не виконував взяті на себе зобов'язання.

27 вересня 2018 року ОСОБА_1 направ на адресу відповідачки письмову вимогу про повернення боргу, вказавши дату повернення боргу, а саме - 5 днів з моменту отримання вимоги. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідачка ОСОБА_2 не отримала вимогу.

До теперішнього часу відповідачка ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання.

Розпискою від 17.02.2015 року обумовлено стягнення відсотків в розмірі 20% від суми боргу щомісяця, що складає, починаючи з квітня 2015 року по вересень 2018 року - 200 гривень за місяців та дорівнює 8200 гривень. Таким чином на теперішній час сума боргу складає: 1000 грн. (заборгованість за договором позики) + 8200 грн. (заборгованість за відсотками) = 9200 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір позики є укладений з моменту передання грошей. Договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Тобто, відповідно до положень ст.ст.1046-1047 ЦК України, а також правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц слідує, що підтвердженням факту передачі грошей є розписка і в такій ситуації не обов'язково укладати окремий договір позики або нотаріально посвідчувати підпис боржника.

Крім того, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

ОСОБА_2 заперечуючи проти позову посилалася на те, що вказана у розписці сума нею повернута, однак, вона не вимагала від позивача повернення розписки.

Наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу.

За таких обставин, суд вважає недоведеним факт повернення відповідачкою позивачу грошових коштів за правилами статті 545 ЦК України на підтвердження повернення позики, оскільки боргова розписка залишилася у позивача.

З огляду на вищенаведені норми, з відповідачки ОСОБА_2 суд стягує на користь позивача ОСОБА_1 кошти за борговим зобовязанням у розмірі 9200 грн.

При вирішенні питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу суд керується ч.2 ст.137 ЦПК України, де зазначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Разом з тим, суду не надано доказів, що представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 має свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю, тобто, є адвокатом.

Тому, суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивача понесених ним витрат на правову допомогу.

Суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки витрати по сплаті судового збору, які поніс позивач, у розмірі 704 грн. 80 коп.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Термін повернення боргу в розписці від 17 лютого 2015 року не зазначений. 27 вересня 2018 року ОСОБА_1 направ на адресу відповідачки письмову вимогу про повернення боргу.

Тому строк позовної давності для даного зобовязання не сплив.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України (в редакції 2017 року), суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2) заборгованість у сумі 1000 грн., відсотки в розмірі 20% від суми боргу щомісяця, що складає, починаючи з квітня 2015 року по вересень 2018 року 8200 грн., а всього 9200 (девять тисяч двісті) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2) витрати по оплаті судового збору в сумі 704 грн.40 коп.

В іншій частині позову у задоволенні відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.А.Носик