Номер провадження: 22-ц/813/173/19
Номер справи місцевого суду: 499/146/18
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І.В.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ковязіної А.Д.,

позивач: Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Литвиненко Олени Леонідівни на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 16.04.2018 року, ухваленого суддею Погорєловою І.В.,

встановив:

16.02.2018 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 27917,64 грн., з яких 499,01 грн. - заборгованість за кредитом, 21713,03 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3900,00 грн. - заборгованість за пенею, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1305,60 грн. - штраф (процентна складова), обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору від 01.12.2011 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте в порушення умов договору відповідач у встановлені строки кредит та інші передбачені договором платежі не сплатив, в наслідок чого станом на 31.12.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 27917,64 грн. згідно наданого розрахунку, яку представник позивача просив стягнути з відповідача.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 16.04.2018 року у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ПАТ КБ «Приватбанк» Литвиненко О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ « Приватбанк» задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу представник ПАТ КБ «Приватбанк» Литвиненко О.Л. обґрунтовує тим, що договір від 01.12.2011 року був схвалений батьками ОСОБА_2, оскільки після отримання позовної заяви банку про стягнення заборгованості з їх сина, протягом одного місяця не заявляли претензії ПАТ КБ «Приватбанку», як то передбачено діючим законодавством. Також представник банка звертає увагу на те, що спірний кредитний договір відноситься до дрібних побутових правочинів, так як відповідно до умов договору ОСОБА_2 на платіжну картку в червні 2014 року був встановлений кредитний ліміт у розмірі, меншому ніж прожитковий мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивач в судову засідання не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не заявляв, подав відзив на апеляційну скаргу в якому заперечував проти її задоволення.

Відповідач до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

Відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що при укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За загальним правилом встановленим ст.626 та ст.629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд зважав, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів як фізичних осіб так і прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується копією паспорту, яка додана до матеріалів справи.

Разом з тим, як вбачається із самої анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», підписання якої позивачем пов'язується із укладенням кредитного договору, остання була підписана відповідачем 01.12.2011 року.

Таким чином судом встановлено, що на час укладення вказаного кредитного договору відповідач був неповнолітнім та йому виповнилося 15 років.

Відповідно до ч.2 ст.30 ЦК України обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст.31 ЦК України часткову цивільну дієздатність має фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років.

Вона має право:

1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість;

2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом.

За приписом ст.32 ЦК України неповну цивільну дієздатність мають фізичної особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Частиною першою статті 32 ЦК України встановлено, що крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:

1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;

2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;

3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;

4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку).

Згідно з ч.2 ст. 32 ЦК України неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Також нормами ч.4 ст.32 ЦК України визначено, що згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування.

Як вбачається із норм чинного законодавства, для здійснення вказаних дій відповідачем у вказаному віці по укладенні кредитного договору необхідна наявність відповідної згоди батьків, або осіб які їх замінюють.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази щодо надання згоди батьками або піклувальниками відповідача на укладення цього кредитного договору в справі відсутні.

Таким чином судом встановлено, що 01.12.2011 року відповідач підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої отримав кредитну картку «Універсальна», відповідно чого відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, однак на момент укладення даного правочину відповідачу виповнилось лише повних 15 років, тобто кредитний договір було укладено з неповнолітньою фізичною особою в стані неповної цивільної дієздатності, докази щодо надання згоди батьками на укладення цього кредитного договору в справі відсутні.

Характер кредитних правовідносин, які є досить складними і передбачають обов'язок позичальника регулярно в обов'язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, а тому відповідно до вимог закону у разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Незважаючи на вказані вимоги закону, працівники ПАТ КБ «ПриватБанк», достовірно знаючи про неповнолітній вік відповідача, уклали з ним кредитний договір.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути: спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Так, відповідно до вимог ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною другою ст.222 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Районний суд врахував, що згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідач до суду із відповідним позовом про визнання правочину не дійсним не звертався, а тому суд не може виходити за межі позовних вимог.

Однак ч.2 ст.221 ЦК України визначено, що у разі відсутності схвалення правочину він є нікчемним.

Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав кредитний договір з неповнолітнім на той час відповідачем, який не мав право укладати такі угоди без згоди батьків, а ствердження такої згоди останніми матеріали справи не містять, районний суд дійшов до висновку, що у позові слід відмовити.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, що договір від 01.12.2011 року був схвалений батьками ОСОБА_2, оскільки після отримання позовної заяви банку про стягнення заборгованості з їх сина, протягом одного місяця не заявляли претензії ПАТ КБ «Приватбанку», як то передбачено діючим законодавством, є безпідставними, оскільки станом на час розгляду справи відповідач був повнолітнім, а батьки не залучені позивачем до розгляду справи, крім того відсутні відомості щодо поінформованості батьків про правочин.

Також відхиляються й доводи апелянта, що спірний кредитний договір відноситься до дрібних побутових правочинів з підстав того, що відповідно до умов договору ОСОБА_2 на платіжну картку в червні 2014 року був встановлений кредитний ліміт у розмірі, меншому ніж прожитковий мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки кредитний договір не є дрібним побутовим правочином, заборгованість за розрахунком поданим позивачем складає 27917,64 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

У зв'язку з ухваленням рішення за відсутності учасників справи, відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» Литвиненко Олени Леонідівни - залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 16.04.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27.02.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева