ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство "Жилсервіс - 5" Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку та визнання права власності на житлове приміщення в гуртожитку, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 червня 1982 року їй Дніпропетровським домобудівним комбінатом РБЄУ "Наш дім" було видано ордер для вселення в кімнату АДРЕСА_1. Згодом, гуртожиток було передано в комунальну власність. 20 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою та пакетом відповідних документів щодо приватизації зазначеної кімнати в гуртожитку. 04 вересня 2018 року листом №3/9-4281 ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні заяви щодо приватизації зазначеної кімнати в гуртожитку з підстав того, що вона має на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2

У зв'язку з чим, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право на приватизацію кімнати АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на вказану кімнату.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, з чим позивач не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове про задоволення позовних вимог щодо визнання права на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку та визнання права власності на житлове приміщення в гуртожитку.

В своїй апеляційній скарзі, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 червня 1982 року ОСОБА_1 Дніпропетровським домобудівним комбінатом РБЄУ "Наш дім" було видано ордер для вселення в кімнату АДРЕСА_1

Згодом, гуртожиток було передано в комунальну власність.

20 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою та пакетом відповідних документів щодо приватизації зазначеної кімнати в гуртожитку.

04 вересня 2018 року листом № 3/9-4281 ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні заяви щодо приватизації зазначеної кімнати в гуртожитку з підстав того, що вона має на праві власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 дійсно має у власності житловий будинок АДРЕСА_1

24 березня 2008 року на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки, ОСОБА_1 продала, а третя особа - ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,095 гектарів у межах згідно з планом, розташовану на території Підгородненської міської ради будинку АДРЕСА_1

Згідно діючого на той час законодавством та умовами договору купівлі - продажу будинку, ОСОБА_2, як покупець мав здійснити державну реєстрацію цього договору та державну реєстрацію права власності на будинок, але не зробив цього, і житловий будинок залишився у володінні ОСОБА_1

Згідно норм ст. ст. 316-319 ЦПК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Відповідно до ст. ст. 328, 331 ЦПК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що станом на момент звернення з даним позовом, за позивачем залишається зареєстрованим право власності на домоволодіння, так як покупець - ОСОБА_2 не виконав п.п. 14-16 умов договору купівлі-продажу відповідно до яких право власності на домоволодіння виникає у покупця з моменту державної реєстрації договору та не зареєстрував за собою придбане майно у позивача, що позбавляє останню права на приватизацію згідно Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", який поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

В своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на те, що житловий будинок №28 у м. Підгородне Дніпропетровської області разом із земельною ділянкою було продано ОСОБА_2, що підтверджується відповідними договорами про купівлю-продаж, і станом на сьогодні позивач жодного відношення до вказаного нерухомого майна не має, а той факт, що третя особа не виконує умови договору в частині проведення реєстрації не може бути підставою для відмови у задоволенні позову так як невиконання умов договору виникло не з її вини.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки у позові було відмовлено не з причин невиконання ОСОБА_2 вимог договору купівлі-продажу нерухомості в частині її реєстрації, а з підстав того, що станом на сьогодні ОСОБА_1 досі вважається власником і наявність інформації щодо реєстрації за нею права власності на домоволодіння №28 у м. Підгородне Дніпропетровської області позбавляє суд можливості застосовувати положення Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", у зв'язку з тим, що дія даного закону поширюється на громадян України та членів їх сімей, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах вселені у гуртожитки та фактично проживають у них протягом тривалого часу.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що після реєстрації прав власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_2 вона має право на звернення до відповідних органів з метою приватизації кімнати в гуртожитку.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова