МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 467/626/18 Категорія 39
Провадження № 22-ц/812/160/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Кологривої Т.М. у приміщенні суду, у цивільній справі за позовом Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину та повернення земельної ділянки, третя особа без самостійних вимог на предмет спору фермерське господарство «Шутко Андрій Андрійович», -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2018 року Первомайська місцева прокуратура Миколаївської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що Первомайською місцевою прокуратурою в ході вивчення стану додержання вимог чинного законодавства при використанні земель сільськогосподарського призначення на території Арбузинського району Миколаївської області встановлено порушення законодавства.

Так, на підставі рішення Арбузинського районного народного суду від 23.04.1992 р. ОСОБА_3 15.12.1992 р. видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 50 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована на території Благодатненської сільської ради, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 428.

19.12.201 р. ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього від 22.12.2011 р. серії 1-ФП №149083.

Відповідачі звернулись до Арбузинської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 у вигляді права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 50 га, розташованою на території Благодатненської сільської ради. 09 жовтня 2015 р. державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_4 було видано ОСОБА_5 та ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАМ №879094 та серії НАМ №879095, відповідно до яких вони є спадкоємцями спадщини ОСОБА_3, яка складається з права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 50,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства з кадастровим номером :04:000:0016, що розташована на території Благодатненської сільської ради та належала спадкодавцю на підставі відповідного Державного акту по 1/2ч. кожний.

Також, позивач зазначав, що згідно листа ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 10.04.2018 року середня нормативна грошова оцінка земель сільськогосподарського призначення на території Благодатненської сільської ради становить 27 078,28 грн. за 1 га, а тому вартість земельної ділянки, право на яке перейшло у спадок відповідачам, складає 1 353 914 грн.

На підставі зазначених свідоцтв про право на спадщину за законом державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори 09 жовтня 2015 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис за №11544936 про право ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на 1/2 права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :04:000:0016 загальною площею 50,0 га кожному в рівній частці.

Позивач вважає, що вказані свідоцтва про право на спадщину за законом суперечать вимогам законодавства, чинного на момент їх видачі, та підлягають визнанню судом недійсним, оскільки земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання їх у власність чи користування. Крім цього, право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Згідно інформації ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 24.05.2018 р. відносно земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0016 загальною площею 50,0 га будь-які договори, у тому числі з ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не укладались.

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво серії НАМ №879094 про право ОСОБА_2 на спадщину за законом, яка складається з Ѕ частини права постійного користування земельною ділянкою площею 50,0 га з кадастровим номером :04:000:0016, розташованою на території Благодатненської сільської ради, видане 09.10.2015 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, а також свідоцтво серії НАМ №879095 про право ОСОБА_1 на спадщину за законом, яка складається з Ѕ частини права постійного користування земельною ділянкою площею 50,0 га з кадастровим номером :04:000:0016, розташованою на території Благодатненської сільської ради, видане 09.10.2015року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 Зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 50,0 га (кадастровий номер :04:000:0016), вартістю 1 353 914 грн., що розташована в межах території Благодатненської сільської ради, у розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 листопада 2018 року позовну заяву Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено. Судом вирішено визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАМ № 879094, видане державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_4 9 жовтня 2015 року, згідно якого ОСОБА_1 успадкувала 1/2 частину права постійного користування земельною ділянкою площею 50 га, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, з кадастровим номером :04:000:0016, розташованої на території Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, а також свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАМ № 879095, видане державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_4 9 жовтня 2015 року, згідно якого ОСОБА_2 успадкував 1/2 частину права постійного користування земельною ділянкою площею 50 га, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, з кадастровим номером :04:000:0016, розташованої на території Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Зобовязано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 50 га з кадастровим номером :04:000:0016, розташовану в межах території Благодатненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області у розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що рішенням Арбузинського районного народного суду Миколаївської області від 22 квітня 1992 року ОСОБА_3 виділена із земель запасу для ведення фермерського господарства в довічне успадковуване володіння земельна ділянка площею 50 га. На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_3 Арбузинською районною радою народних депутатів Арбузинського району Миколаївської області видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 50 га для ведення селянського (фермерського) господарства, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 428.

Отже, ОСОБА_3 набув права користування спірною земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства у відповідності до вимог статей 7, 19 ЗК України у редакції 1990 року.

22 березня 1994 року було зареєстровано фермерське господарство «Шутко Андрій Юрійович», розташоване за адресою: с. Виноградний Яр, вул. Тищенко, 1 голова ФГ ОСОБА_3, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та статутом фермерського господарства.

19 грудня 2011 року ОСОБА_3 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане 22 грудня 2011 року виконкомом Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на день смерті майно.

7 червня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до Арбузинської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 у вигляді права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 50 га. 9 жовтня 2015 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_4 видано відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину вказаної земельної ділянки кожному. Права відповідачів зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 3 серпня 2012 року за ОСОБА_1І та ОСОБА_2 визнано право власності по Ѕ частині за кожним на фермерське господарство «Шутко Андрій Андрійович» в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 19 грудня 2011 року.

Проаналізувавши положення ч. 1,2 ст. 92 ЗК України (у редакції 2001 року, чинній на час виникнення спірних відносин), п. 6 Перехідних положень ЗК України, рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 "Про затвердження форми державного акту на право власності на земельну ділянку та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою", ст. ст. 116, 118, ч.1 ст.126 ЗК України, ст.1225 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини крім тих, які носять договірний характер, зокрема, права (можливості) користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, яка була надана померлому ОСОБА_3 для ведення селянського (фермерського) господарства, надавав йому лише право користування землею.

Таке право користування землею припиняється у зв'язку зі смертю особи згідно до ч. 4 ст. 24 ЦК України, тобто право користування спадкодавця земельною ділянкою не може переходити спадкоємцю навіть за наявності задавнених правовідносин, оскільки діє лише до припинення цивільної правоздатності особи - спадкодавця.

Згідно із ч. 1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Частиною 3 ст. 407 ЦК України та ч.3 ст. 102-1 ЗК України передбачено, що право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу.

Згідно зі ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Ст. 19 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено склад майна фермерського господарства. Згідно із ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що спадкодавець користувався вищезазначеною земельною ділянкою на підставі Державного акту на право постійного користування землею, а не на підставі договору емфітевзису, положеннями якого передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому суд вважав, що згідно вимог статті 407 ЦК України у нотаріуса не було правових підстав для видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину за законом на користування чужою земельною ділянкою.

З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі Державного акту на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, а тому не могло бути передано у спадщину відповідачам.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі № 6-2329цс16 та від 23 листопада 2016 року по справі №6-3113цс16.

Відповідно до статті 1301 ЦК України якщо буде встановлено, що особа, якій видано свідоцтво про право на спадщину, не мала права на спадкування, це свідоцтво визнається недійсним за рішенням суду.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 9 жовтня 2015 року на імя відповідачів, підлягають задоволенню.

У звязку з відсутністю у відповідачів права на спадкування прав землекористувачів, суд дійшов висновку, що підлягають задоволенню також і позовні вимоги про покладення на відповідачів обовязку повернути державі спірну земельну ділянку.

Проаналізувавши доводи представника відповідача про відсутність передбачених законом умов представництва прокурором інтересів держави по справі суд дійшов висновку про їх безпідставність, виходячи з наступного.

Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади та діє на підставі Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженому постановою КМУ від 14 січня 2015 року № 15 (далі - Положення).

Підпунктом 31 пункту 4 Положення визначено повноваження Держгеокадастру на розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Пунктом 5-1 Положення передбачено повноваження посадових осіб Держгеокадастру звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Разом з тим, використання спірної ділянки при наявності свідоцтва про право на спадщину не може вважатись самовільним.

Повноважень Держгеокадастру на звернення до суду на захист інтересів держави в інших випадках, в тому числі з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, Положенням не передбачено.

Згідно ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини 4 статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Зі змісту частини 3 статті 23 Закону «Про прокуратуру» випливає, що необхідною умовою для звернення прокурора з позовом є попереднє повідомлення саме тих відповідних компетентних органів, які мали б самостійно захищати інтереси держави.

У справі «Корольов проти Росії, №2» (№ 5447/03, 1.04.2010) суд установив: «Прокурор вступив у справу на стадії касаційного провадження, і такий вступ зводився до простої підтримки рішення суду першої інстанції, тобто повторення правових доводів відповідачів, що мало на меті вплинути на суд. Отже, принцип процесуальної рівності, який вимагає встановлення справедливого балансу інтересів сторін, у такій справі дотримано не було.

Насамперед, ці правила спрямовані на попередження порушення, встановленого Судом у справі «Ferreira Alves v. Portugal, №3» (№25053/05, 21.06.2007), в якій сказано: той факт, що прокурор, який представляв інтереси заявника, поінформував останнього про рішення в його справі тільки після того, як воно стало остаточним, не давши можливості заявнику звернутися з апеляцією, може розцінюватись як обмеження права на доступ до суду, закріплений у ст.6 Конвенції.

З урахуванням наведеного суд вважав, що оскільки Держгеокадастр не має повноважень на захист інтересів держави у такому спорі, та враховуючи, що прокуратурою цей орган повідомлено про намір предявлення позову до суду, однак зі сторони Держгеокадастру заперечень не було, про що свідчить лист від 10 квітня 2018 року, суд не вбачав порушень вимог частини 4 статті 23 Закону «Про прокуратуру» та не погодився з посиланням представника відповідача про недоведеність підстав представництва прокурором інтересів держави.

Приймаючи рішення по справі, суд посилався також на те, що попереднє звернення відповідачів з листами до Арбузинської райдержадміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області з питання про успадкування спірної земельної ділянки, у яких останні не зазначили заходів, необхідних для оформлення земельної ділянки, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Вказані висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення.

Так, судом встановлено, що рішенням Арбузинського районного народного суду Миколаївської області від 22 квітня 1992 року ОСОБА_3 виділена із земель запасу для ведення фермерського господарства в довічне успадковуване володіння земельна ділянка площею 50 га, що відповідало законодавству, яке діяло на час ухвалення судом рішення.

Проте, на підставі вказаного рішення суду ОСОБА_3 Арбузинською районною радою народних депутатів Арбузинського району Миколаївської області видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 50 га для ведення селянського (фермерського) господарства, а не на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою.

Зазначений Державний акт був отриманий ОСОБА_3 14 січня 1993року. На цей час набрала чинності нова редакція ст. 50 ЗК України та ст. 5 Закону України «Про селянське(фермерське) господарство», які не передбачали передачу земель у довічне успадковуване володіння.

За життя ОСОБА_3 даний Державний акт не оспорював, погодившись таким чином, що земля передана йому не у довічне успадковуване володіння, а у постійне користування.

22 березня 1994 року було зареєстровано фермерське господарство «Шутко Андрій Юрійович», розташоване за адресою: с. Виноградний Яр, вул. Тищенко, 1, засновником та головою якого був ОСОБА_3

19 грудня 2011 року ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на день смерті майно.

Після його смерті до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулися відповідачі, яким 9 жовтня 2015 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_4 видано свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких вони є спадкоємцями спадщини ОСОБА_3, яка складається з права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 50,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства з кадастровим номером :04:000:0016, що розташована на території Благодатненської сільської ради та належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

На час відкриття спадщини положення статті 92 ЗК України виключали можливість набуття громадянами права постійного користування землею, а тому відповідачі не могли набути таке право.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив судам, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ПК України у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, та ч. 2 ст. 102 1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. В той же час перехід у порядку спадкування права постійного користування чи довічного успадковуваного володіння землею законом не передбачено, так як чинним ЗК України не передбачено такого виду землекористування.

Відповідно до ст. 1216 ПК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ПК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Посилання відповідачки ОСОБА_1 на те, що ст. 1225 ЦК України, передбачена можливість успадкування права постійного користування земельною ділянкою і таке право нею було успадковане, не узгоджується з наведеними вимогами чинного законодавства, зокрема ч. 1 ст. 407 ЦК України та ч. 5 ст. 102 1 ЗК України, якими передбачено лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачено судового порядку його встановлення.

В матеріалах справи відсутній такий договір(емфітевзис), а представник відповідачки підтвердив, що він не укладався.

Державний акт на право постійного користування землею, виданий на ім'я ОСОБА_3, надавав останньому тільки право довічного користуватися земельною ділянкою.

Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку.

Положення вищенаведеного пункту щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005р. N 5-рп/2005 неконституційним.

Верховний Суд України в постанові від 26.09.2011 року у справі № 6-14цс11 вказав, що п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року N449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Однак, зазначені положення законодавства могли бути застосовані з урахуванням конкретних обставин по даній справі лише до 19.12.2011 року, тобто до смерті землекористувача ОСОБА_3. Законодавством не передбачено автоматичного переходу права постійного користування земельною ділянкою після смерті землекористувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Цивільного кодексу України, цивільна правоздатність - це здатність фізичних осіб мати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч. 4 ст. 25 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Таким чином, зі смертю ОСОБА_3 припинилась його цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права і обов'язки).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому розпорядження - це можливість власника речі визначати її фактичну і юридичну долю. Юридична доля речі може бути визначена шляхом передачі права власності іншій особі або шляхом відмови від права на річ. Право розпорядження реалізується через припинення або обмеження належного суб'єктові права власності. Наприклад, продаж, дарування, вчинення заповіту або навіть знищення майна.

Згідно ч. 3 ст. 407 ЦК України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу.

Отже, аналіз зазначених норм права свідчить про те, що право постійного користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення є виключно правом користування особи, якій це право надане, і яке після втрати чинності Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» та Земельного кодексу 1990 року не може бути передане іншій особі.

Право постійного користування земельною ділянкою не дає права користувачу земельної ділянки розпоряджатися нею, а відповідно спадкоємці не мають права успадкувати її за заповітом або за законом. Держава або територіальна громада була єдиним і неодмінним власником всіх наданих у постійне користування земельних ділянок.

В той же час, відповідачі не позбавлені можливості звернутися до власника цієї земельної ділянки для набуття у власність або користування земельну ділянку у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Посилання апелянта на те, що державний нотаріус під час оформлення спадкових справ на спірну земельну ділянку керувався Методичними рекомендаціями щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженою Наказом Головного управління юстиції у Миколаївській області від 12.11.2014р., не є підставою для скасування рішення суду, так як згідно ст. 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються перш за все законами України, постановами Верховної ОСОБА_7 України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Якщо постанова Кабінету Міністрів України чи наказ Міністра юстиції України, а також будь який інший підзаконний нормативний акт, суперечить положенням ЦК Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення ЦК Кодексу або іншого закону, а не підзаконного нормативного акту.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що відповідачі мали право на спадкування після смерті ОСОБА_3 права на постійне користування земельною ділянкою, яка перебувала у останнього у постійному користуванні на підставі Державного акту на право постійного користування землею, не відповідають встановленим судом обставинам справи та вимогам законодавства, зазначеного в тексті постанови суду.

Участь прокурора у цій справі визнана судом доцільною і обґрунтованою, оскільки покликана необхідністю дотримання встановленого законом порядку набуття прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які перебувають у власності держави, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу не є підставою для скасування рішення.

При цьому колегія суддів крім обґрунтування, викладеного в тексті рішення суду, враховує також те, що відповідно до п.3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27). В той же час, суд звертав також увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Зокрема, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку думку (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської ОСОБА_7 Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з'ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону «Про прокуратуру».

Отже, на думку колегії, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У справі, що розглядається, прокурор обґрунтував наявність «інтересів держави» та суспільного інтересу порушенням, на його думку, порядку набуття громадянами прав на землю, а також тим, що держава зацікавлена у дотриманні процедур набуття прав на землю, а також у дотриманні норм чинного законодавства. Додержання вимог закону не може не являти суспільного інтересу, оскільки є проявом управлінської функції держави та спрямоване на забезпечення єдиного підходу до врегулювання тих чи інших правовідносин, впровадження системності та прозорості у набутті і реалізації прав громадянами і юридичними особами. У той же час незаконне, всупереч визначеному законодавством порядку, набуття громадянами прав на землі не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права у країні. Незаконне одержання у постійне користування відповідачами земельних ділянок сільськогосподарського призначення, на думку позивача, грубо порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню дотримання єдиного порядку набуття прав на землю, а також охорони, відтворення та сталого використання земельних ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Тому на думку прокурора в даному випадку наявний як держаний, так і суспільний інтерес.

Колегія суддів вважає, що таке обґрунтування не є несумісним з розумінням «інтересів держави», тому суд мав підстави вважати, що позов має на меті захист «інтересів держави».

Пункт 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з'ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» і чи є таким випадком ситуація у справі.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) ящо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб'єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб'єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з'ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб'єктом звернення до суду і замінювати належного суб'єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

У справі, що переглядається, приводом для звернення прокурора з позовом до суду стало виявлення порушень в ході вивчення стану додержання вимог чинного законодавства при використання земель сільськогосподарського призначення на території Арбузинського району Миколаївської області. Органом, який на даний час наділений правом розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності на території Миколаївської області є Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області. Проте, цим органом не вжито всіх заходів для усунення порушень. В звязку з цим прокурор вважав необхідним звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управлення Держгеокадастру в Миколаївській області.

Підстави представництва прокурором інтересів держави з'ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Матеріалами справи встановлено, що пред'явлення позову у цій справі прокурором в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області викликано саме захистом інтересів держави у суді, оскільки Головним управлінням Держгеокадастру в Миколаївській області, як уповноваженим органом з розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності на території Миколаївської області, не вжито заходів щодо повернення безпідставно набутих відповідачами у постійне користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Колегія суддів вважає, що наведене прокурором у позовній заяві обґрунтування наявності правових підстав для звернення його до суду з позовом у цій справі є сумісним з розумінням "інтереси держави" та було достатнім для відкриття провадження у справі.

Виконана була прокурором також вимога частини 3 статті 23 Закону «Про прокуратуру» про те, що необхідною умовою для звернення прокурора з позовом є попереднє повідомлення саме тих відповідних компетентних органів, які мали б самостійно захищати інтереси держави.

Із переписки між Первомайською місцевою прокуратурою Миколаївської області та Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області, яка передувала зверненню прокурора до суду, вбачається, що Головному управлінню Держгеокадастру в Миколаївській області було відомо про правові підстави користування відповідачами спірною земельною ділянкою. Даний орган неодноразово повідомляв прокуратуру про те, що з позовами до відповідачів, в тому числі і про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, він до суду не звертався. Наступні дії Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області також свідчать про небажання самостійного звернення до суду за захистом прав держави на землі сільськогосподарського призначення. Отримавши повідомлення прокурора про намір звернутися до суду за захистом інтересів держави, Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області не заперечило проти цього, а під час розгляду справи судом направило до суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника та про підтримку позову прокурора, що також опосередковано підтверджує пасивну позицію Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області стосовно захисту інтересів держави в конкретних обставинах, які є предметом розгляду у даній справі.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно прийняв до провадження та розглянув позов прокурора, відхиляються судом апеляційної інстанції, як помилкові та необґрунтовані.

Не є достатньою підставою для скасування рішення також доводи апеляційної скарги про те, що до участі у справі залучено у якості 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору фермерське господарство «Шутко Андрій Андрійович», якого не існує, а не фермерське господарство «Шутко Андрій Юрійович», оскільки зазначення про це в тексті рішення суду, фактично є опискою, яка була допущена судом під час складання рішення суду. При цьому колегія судді враховує те, що ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 жовтня 2018р. ( а. с. 199 т.1) за клопотанням представника відповідачки ОСОБА_1 до участі у справі було залучено саме фермерське господарство «Шутко Андрій Юрійович», керівником якого є ОСОБА_1 Саме фермерське господарство «Шутко Андрій Юрійович» неодноразово викликалося до суду ( а. с. 206,212 т.1). Таким чином фермерське господарство «Шутко Андрій Юрійович» мало реальну можливість на захист своїх інтересів в суді, в тому числі і шляхом оскарження рішення суду в апеляційному порядку, однак, воно таким правом не скористалося.

Приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів враховує також те, що відповідач ОСОБА_2 не оскаржив рішення в установленому законом порядку, а у ОСОБА_1 відсутні повноваження для захисту його інтересів в суді. Тому рішення в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 не може бути за апеляційною скаргою тільки ОСОБА_1 скасовано ще і з цих підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є субєктивним тлумаченням апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин апеляційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року