Справа № 484/4041/18
Провадження № 2/484/145/19 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.02.2019 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Панькова Д.А.

секретаря судового засідання - Панчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Первомайську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В :

06.09.2018 року позивач звернувся в суд з позовом про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.12.2012 року недійсним та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2.

Мотивуючи свої вимоги позивач зазначив наступне.

Позивач є сином ОСОБА_4, з якою він разом з 1990 року мешкав у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1. Разом з позивачем та його матір'ю в квартирі також проживала його колишня дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_6.

З 1996 року позивач почав проживати у цивільному шлюбі із ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_3, а з 2010 року за адресою: АДРЕСА_4.

Після того як позивач переїхав з квартири, він кілька разів на тиждень навідувався до матері та допомагав їй по господарству, привозив харчі та до 2008 року віддавав їй свою пенсію.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_8 померла.

Після її смерті цивільна дружина позивача ОСОБА_7 часто навідувалась до квартири, займалась її прибиранням, та навіть деякий час здавала її в оренду. Комунальні платежі вони сплачували разом, а також сплатили заборгованість по комунальних платежах, яка виникла ще при житті матері, оскільки позивач був впевнений у тому, що після смерті матері саме він, як спадкоємець першої черги, мав прийняти квартиру у спадщину, а його рідний брат ОСОБА_9, як стверджувала до смерті мати та сам брат, повинен був відмовитись від своєї частини спадщини.

Згодом, в кінці 2017 року від свого брата йому стало відомо, що дану квартиру покійна ОСОБА_8 подарувала своїй онучці, його доньці ОСОБА_2 за договором дарування від 20.12.2012 р.

Не погоджуючись із тим, що квартира була подарована онучці, позивач звернувся до свого брата ОСОБА_10 із питанням пояснити йому дану ситуацію. У відповідь він пообіцяв вирішити питання про перехід права власності на квартиру від його доньки до позивача, проте згодом відмовився це робити.

Позивач вважає, що даний Договір повинен бути визнаний недійсним з наступних причин.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

На думку позивача, укладений між Відповідачем та його покійною матір'ю Договір дарування суперечить його інтересам, як особи з інвалідністю І групи, що підтверджується довідкою до Акту огляду МСЕК серії 10 ААБ № 536436, яка проживала у даній квартирі більшу частину свого життя.

В даний час позивач проживає у АДРЕСА_4, який на праві власності належить його цивільній дружині. В будинку він не зареєстрований та власником його або його частини не є.

На випадок виникнення будь-яких спірних ситуацій (сварок, конфліктів і т.д.) зі своєю цивільною дружиною, спірна квартира є єдиним місцем, куди позивач міг би повернутися і проживати там надалі.

На думку позивача договір дарування укладений з порушенням його права на спадкування квартири за законом, оскільки відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Крім того позивач, як непрацездатна особа має право на обов'язкову частку у спадщині.

Також, позивач вважає, що спірний договір було укладено під впливом тяжкої обставини, оскільки, з початку 2012 року його стан здоров'я різко погіршився і він перебував на лікуванні спочатку у Первомайській міській лікарні, а згодом його перевели до Миколаївської обласної лікарні.

Під час хвороби позивача у 2012 р. його мати вважала, що він помре, оскільки навіть лікарі в той час не давали ніяких гарантій на його одужання.

Після тривалого лікування позивач одужав, проте самостійно пересуватися вже не міг, довелося присісти в інвалідне крісло.

У матері позивача та його цивільної дружини ОСОБА_7 не дуже добре складалися відносини та декілька раз мали місце конфлікти та сварки.

Виходячи з цього, позивач впевнений у тому, що його мати уклала договір дарування квартири під впливом тяжкої обставини, оскільки побоювалась, що після смерті позивача частина квартири дістанеться його спільному із ОСОБА_7 сину - ОСОБА_10.

Позивач також звертає увагу суду на те, що в даний час дарунок є збереженим, Відповідач не вселився в квартиру, не переоформив особисті рахунки, не сплачує комунальні платежі, не має ключів від квартири, не з'являється та не веде господарство в квартирі, на руках має лише договір дарування.

В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та просив його задовольнити. У своїх поясненнях позивач також зазначав, що його мати під час вчинення спірного правочину перебувала у стані, який не давав ій можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними, що на його думку також є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідачка та третя особа на боці відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вважають, що підстав для визнання договору дарування квартири немає.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 20.12.2012 року ОСОБА_4 уклала договір дарування належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого подарувала вказану квартиру своїй онуці ОСОБА_2, яка згодом змінила прізвище на «ОСОБА_2». Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Первомайського нотаріального округу Сулімою В.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 2749.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_8 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 виданим ВДРАЦС по м. Первомайську Первомайського МРУЮ у Миколаївській області

Позивач ОСОБА_1, син дарувальниці з 2005 року є особою з інвалідністю II групи, а з 2011 року - I групи. Позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 26.04.2012 року (як зазначено у копії паспорта).

Позивач стверджує, що з 1990 року він проживав у вказаній квартирі разом із матір'ю, дружиною та сином. З 1996 року позивач почав проживати у цивільному шлюбі із ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_3, а з 2010 року за адресою: АДРЕСА_4.

Про існування спірного договору дарування позивач, з його слів, дізнався лише у 2017 році.

У своєму позові ОСОБА_1 ставить питання про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.12.2012 року, укладеного між його покійною матір'ю та відповідачем з декількох підстав:

у зв'язку із порушенням приписів ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, де зазначено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей;

на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, де зазначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину;

на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Позивач у своєму позові також зазначає про вчинення правочину з порушенням ч. 3 ст. 203, ст. 229 ЦК України - вчинення правочину під впливом помилки.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. п. 7, 8 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.

Ст. 203 ЦК України передбачено, що:

1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Щодо визнання правочину недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 233, ч. 1 ст. 225 та ст. 229 ЦК України, то суд вважає, що позивачем не було надано об'єктивних та беззаперечних доказів наведених обставин. Показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не стосувались питань розгляду даного спору.

Позивачем не доведено того, що при укладенні договору дарування квартири у дарувальника існували будь які тяжкі обставини, або мали місце вкрай невигідні саме для неї умови, які вимусили ОСОБА_8 подарувати спірну квартиру своїй онучці ОСОБА_2.

Щодо вчинення правочину під впливом помилки, то в даному випадку позивач взагалі не навів у позові, з приводу яких обставин сторони правочину помилились.

З приводу визнання договору дарування недійсним з підстав вчинення його особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, то в даному випадку судом було роз'яснено позивачу його право звертатись до суду із клопотанням про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для з'ясування вказаних обставин, проте позивачем таких клопотань заявлено не було. Інших доказів на підтвердження даної обставини суду надано не було.

Суд вважає за необхідне зазначити, що вищенаведені підстави для визнання правочину недійсним є взаємовиключними, а тому непевна позиція позивача з цього приводу сприймається судом, як намагання визнати правочин недійсним за будь якої підстави а не з конкретних об'єктивних причин.

Позивач також просив визнати договір дарування недійсним посилаючись на порушенням приписів ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, де зазначено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, так як позивач на момент вчинення правочину його матір'ю був непрацездатною особою по причині встановленої йому інвалідності I групи.

З цього приводу суд вважає, що позивач помилково трактує норму цивільного законодавства, оскільки наведені в ній вимоги стосуються умов розпорядження батьками майном, яке фактично належить їх дітям, в тому числі і повнолітнім але непрацездатним. Тобто з наведених підстав правочин буде суперечити законодавству в тому випадку, коли договір укладається собою як батьком майна належного дитині а не особою власником майна а згідно зі ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення спірним договором дарування квартири його прав та наявності підстав для визнання недійсним договору дарування квартири, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю, так як вимога про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем в даному випадку може бути вирішена лише у разі визнання договору недійсним.

З огляду на те, що позивач, як особа з інвалідністю, звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_5, РНОКПП: НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_6, РНОКПП: НОМЕР_2), третя особа - ОСОБА_3 (АДРЕСА_6, РНОКПП: НОМЕР_3) про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.12.2012 року недійсним та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області.

Дата складання повного тексту рішення - 19.02.2019 року.

С У Д Д Я :