Дата документу 25.09.2019 Справа № 311/442/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №311/442/18 Головуючий у 1 інстанції Нікандрова С.О.
Провадження № 22-ц/807/2442/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 25 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Василівського державного нотаріального округу Кириченко Вікторія Вікторівна, про встановлення факту проживання спадкодавця разом зі спадкоємцем на момент смерті спадкодавця, зміну черговості спадкування, усунення від права на спадщину, скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Василівського державного нотаріального округу Кириченко В.В., про встановлення факту проживання спадкодавця разом зі спадкоємцем на момент смерті спадкодавця, зміну черговості спадкування, усунення від права на спадщину, скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 2/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 1261 ЦК України право на спадкування після смерті ОСОБА_4 у черзі за законом мають її син ОСОБА_2 , який вступив у спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину та син ОСОБА_3 , який не виявляв бажання вступати у спадщину. Позивач є спадкоємцем другої черги.

Протягом останніх років позивач проживав спільно із бабусею, яка постійно знаходилась в тяжкому фізичному стані в зв`язку із проблемами зі здоров`ям і потребувала стороннього догляду. З 2011 року позивач допомагав бабусі та доглядав за нею, періодично жив з нею, коли не був на заробітках за кордоном, купляв їй ліки, отримував інсулін, купляв харчі, міняв вхідні металеві двері.

Спадкоємці за законом першої черги самоусунулись від догляду за спадкодавцем. З 27 червня 2016 року бабуся ОСОБА_4 захворіла, наступила на кнопку, увагу не звертала, під час святкування дня народження у бабусі піднялася температура. З 27 липня 2016 року бабусю госпіталізували у Дніпрорудненську міську лікарню. 06 вересня 2016 року їй проведена операція - відсікли великий палець на правій нозі. 12 вересня 2016 року ОСОБА_4 з Дніпрорудненської міської лікарні перевели у Василівську ЦРЛ для стабілізації стану. 15 вересня 2016 року ОСОБА_4 проведена операція ампутовано 2/3 ноги. З 28 вересня 2016 року ОСОБА_4 переведена з Василівської ЦРЛ до Дніпрорудненської міської лікарні, де перебувала до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач опікувався за бабусею, оскільки вона хворіла на цукровий діабет, потребувала постійного догляду, за свої кошти придбавав їй ліки та інші засоби необхідні для покращення стану її здоров`я, оплачував витрати на комунальні послуги та квартирну плату. Такий догляд за бабусею позивач здійснював постійно після смерті дідуся ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і до моменту її смерті.

Сини померлої не приймали жодної участі у покращенні її становища, не переймалися її життям та здоров`ям, не надавали жодної допомоги.

Просив суд встановити факт проживання спадкоємця ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, тобто смерті останньої 05.10.2016 року; на підставі ч.2 ст. 1259 ЦК України визнати за ОСОБА_1 , спадкоємцем другої черги за законом, право на спадкування зазначеного майна спадкодавця ОСОБА_4 у першій черзі; на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України усунути ОСОБА_2 від права на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_4 , до якого входить 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 430, видане 19.06.2017 року приватним нотаріусом Василівського нотаріального округу Запорізької області Кириченко В.В.; скасувати рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35743603 від 19.06.2017 року та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності 20980366 від 19.06.2017 року, вчинений державним реєстратором приватним нотаріусом Кириченко В.В.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 25 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено факту того, що він повністю забезпечував спадкодавця. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, по 1/3 частині кожному, належала квартира АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_4 залишилася спадщина у вигляді 2/3 частин вищевказаної квартири.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Судом першої інстанції встановлено з матеріалів спадкової справи №1/2017, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , що 13 січня 2017 року з заявою про прийняття спадщини звернувся син ОСОБА_4 ОСОБА_2

ОСОБА_3 04 квітня 2017 року подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4

19 червня 2017 на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , що складається з 2/3 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстроване в реєстрі під №43.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

За приписами ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Нормами статей 1269, 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, та на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має протягом шести місяців з дати відкриття спадщини подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

Суд першої інстанції з наданих позивачем доказів та показань свідків, вірно встановив, що спадкодавець ОСОБА_4 хворіла на цукровий діабет 2 типу, перебувала на ОСОБА_6 -обліку як інсулінозалежна, проте сам по собі факт наявності тяжкого захворювання не може свідчити про її безпорадний стан.

Позивачем не надано суду медичної документації, яка б підтверджувала, що ОСОБА_4 не могла сама забезпечувати свої потреби, та тривалий час знаходилася в безпорадному стані та потребувала постійного догляду. Такі ж докази не були надані й до апеляційного суду.

Суд першої інстанції, з наявної в матеріалах справи медичної документації та показань свідків вірно встановив, що безпорадний стан хворої ОСОБА_4 мав місце в період її перебування в Дніпрорудненській і Василівській лікарнях в період з 15 серпня 2016 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з показань свідків та медичних документів вбачається, що померла ОСОБА_4 знаходилася у безпорадному стані лише останні два місяці свого життя, що на думку суду не відповідає вимозі ч.2 ст. 1259 ЦК України про тривалий час такого стану.

Судом вірно встановлено, що позивачем не доведено факт того, що він матеріально забезпечував спадкодавця.

Крім того, позивачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не спростовано доводи представника відповідача про те, що спадкодавець самостійно матеріально себе забезпечувала.

Встановлено, що померла ОСОБА_4 мала пенсію, розмір якої на дату смерті складав 1460,05 грн.

З рахунку Дніпрорудненські теплові мережі за жовтень 2016 року вбачається, що ОСОБА_4 отримувала субсидію на оплату житлово-комунальних послуг.

З квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що розмір сплачуваних ОСОБА_4 житлово-комунальних послуг є незначним (т.1 а.с.37-40), крім того, всі платежі зроблені від імені ОСОБА_4 , інші долучені до позову квитанції на оплату житлово-комунальних послуг здійснені після смерті ОСОБА_4 і не мають відношення до обставин справи, які підлягають встановленню по даній справі.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зміни черговості одержання права на спадкування позивача, передбачених ст. 1259 ЦК України.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спадкодавець ОСОБА_4 тривалий час перебувала у безпорадному стані, у зв`язку з чим не могла самостійно забезпечити умови свого життя та потребувала матеріальної допомоги, стороннього догляду та піклування, тому вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо зміни черговості спадкування і надання позивачу права спадкування після смерті ОСОБА_4 разом зі спадкоємцями першої черги.

Відповідно до п.6 Постанови Пленум Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч.5 ст.1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині про усунення відповідача ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , оскільки факт свідомого ухилення від надання допомоги спадкодавцю та перебування спадкодавця ОСОБА_4 у безпорадному стані не знайшов підтвердження в ході судового розгляду справи.

Скаржником не надано жодних доказів того, що спадкодавець ОСОБА_4 чи інші особи за її дорученням зверталися до відповідача ОСОБА_2 з якимись конкретними вимогами про надання певної допомоги, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 постійно проживає в м.Львів, відсутні докази яка допомога була необхідна, чи знав взагалі про необхідність надавати таку допомогу відповідач, і чи взагалі міг він це зробити.

Непрацездатність спадкодавця при відсутності потреби в допомозі не створює для відповідача обов`язків, передбачених ст.202 Сімейного кодексу України, оскільки обов`язки дітей щодо утримання непрацездатних батьків виникають у випадку, якщо ті потребують матеріальної допомоги.

Крім того, скаржником не надано суду першої та апеляційної інстанції доказів того, що ОСОБА_4 потребувала матеріальної допомоги, зверталася за допомогою до відповідача, відмови відповідача від надання допомоги.

Доводи апеляційної скарги пр. оте, що скаржником здійснювалися витрати та утримання, догляд, лікування та похорон спадкодавця, не є підставою для усунення відповідача від права на спадкування, оскільки позивач має право на відшкодування цих витрат в порядку передбаченому ст.1232 ЦК України.

За приписами ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадкування визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 25 квітня 2019 у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: