КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київського національного торговельно-економічного університету на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року у складі судді Саламона О.Б.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного торговельно-економічного університету про визнання дій дискримінаційними,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до Київського національного торговельно-економічного університету (надалі - КНТЕУ) про визнання дій дискримінаційними.

Зазначала, що з 2001 року проживає в буд. АДРЕСА_1 . У 2002 році почала працювати в Українській академії зовнішньої торгівлі, яка була реорганізована в Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі, який в подальшому реорганізовано шляхом приєднання до Київського національного торговельно-економічного університету.

В 2014 році позивача звільнено з займаної посади у зв`язку з скороченням штату. В подальшому, адміністрація КНТЕУ почала вимагати її виселення з займаного приміщення без законних на те підстав, та створила умови, за яких проживати фактично не можливо, а саме: відключено електропостачання, водопостачання та водовідведення, відрізані труби центрального водопостачання та каналізації. В займане позивачем приміщення намагались проникнути, до позивача застосовували фізичну силу. Крім вказаного, адміністрація КНТЕУ і вимагала в позивача за проживання в займаному приміщенні в тричі більшу оплату, аніж для працівників університету. Відключення електроенергії та водопостачання унеможливило готування позивачем для себе їжі, користування санвузлом, прання одягу, здійснення гігієнічної профілактики, відсутність електроенергії в зимовий період створює загрозу для життя позивача та її здоров`я.

Посилаючись на дискримінаційне ставлення як до одинокої матері, як до жінки та як до працівника, ОСОБА_1 стверджувала про те, що своїми діями адміністрація КНТЕУ зловживає своїми службовими повноваженнями й принижує честь та гідність позивача, а також порушує її конституційні права.

Позивач просила :

визнати дії КНТЕУ в особі керівника ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 , за її проживання в займаному помешканні за адресою: АДРЕСА_2 , дискримінаційними.

При виявленні під час розгляду справи порушень закону і встановленні причин та умов, що сприяли вчиненню порушення, постановити окрему ухвалу та направити її керівництву відповідача для вжиття негайних заходів щодо усунення причин та умов порушення її конституційних прав, свобод та інтересів на проживання в займаному нею житлі, яке приведене в непридатність за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом відновлення належних умов для проживання і користування житловим приміщенням, які б відповідали санітарним та технічним умовам і правилам відновлення подачі в житло гарячої та холодної води та водовідведення, та електроенергії.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Встановлено наявність обмеження житлових прав ОСОБА_1 на користування кімн. АДРЕСА_3 та на створення гідних умов для проживання в ній.

В апеляційній скарзі представник Київського національного торговельно-економічного університету, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду в частині встановлення факту обмеження житлових прав ОСОБА_1 на користування кімн. АДРЕСА_3 та на створення гідних умов для проживання в ній, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції, відмовивши в позові повністю та при цьому встановивши певний факт, вийшов за межі позовних вимог, чим грубо порушив вимоги ч. 2 ст. 264 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в частині заявлених позовних вимог та у задоволенні яких відмовлено, не оскаржено, тому колегія суддів у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 та її представників, які просили апеляційну скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проживає у кім. АДРЕСА_3 .

Встановлено, що поселення позивача до гуртожитку відбулося на підставі поданої заяви від 02 жовтня 2001 року (а.с.27 т.1).

Відповідно до справи, з 01 березня 2002 року ОСОБА_1 працювала в Українському державному університеті фінансів та міжнародної торгівлі (на той час Українська академія зовнішньої торгівлі).

Розпорядженням КМ України від 14 березня 2007 року № 98 Українська академія зовнішньої торгівлі реорганізована в Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі.

Встановлено, що 22 грудня 2014 року ОСОБА_1 звільнена з Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі у зв`язку з скороченням штату працівників (а.с.99-100 т.2).

Відповідно до розпорядження КМ України від 25 листопада 2015 року №1223-р, Київський національний торговельно-економічний університет (надалі КНТЕУ), є правонаступником Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі (а.с.146-149 т.1).

Згідно наказу №1113 від 16 вересня 2016 року Міністерства освіти і науки України гуртожиток по АДРЕСА_1 на праві господарського відання був закріплений за КНТЕУ (а.с.152-158, 163-170 т.1).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі борг по оплаті за проживання в гуртожитку, у розмірі 21 629 грн. 18 коп.

Зазначеними рішеннями судів встановлено обґрунтованість вимог державного університету, наданих розрахунків та встановлених тарифів, а також встановлено, що буд. АДРЕСА_4 є студентським гуртожитком (а.с.57-64 т.1).

У відповідності до даних долученого до справи акту № 8 від 10 травня 2016 року в кім. АДРЕСА_5 відключено водопостачання та електроенергію у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 Правил внутрішнього розпорядку гуртожитку № 6 - систематичну несплату за проживання та наявністю боргу, у сумі 40 429 грн. 18 коп. (а.с.74 т.2).

Встановлюючи факт обмеження житлових умов ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що відсутність підключення житлового приміщення, в якому проживає позивач, до водопостачання та електроенергії, унеможливлює проживання останньої у займаному приміщенні у належних умовах.

Між тим, такі висновки судом першої інстанції зроблено поза межами заявлених позивачем позовних вимог, а отже, є підставою до скасування рішення суду першої інстанції в зазначеній частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Звертаючись у суд із позовною заявою, ОСОБА_1 просила : визнати дії КНТЕУ в особі керівника ОСОБА_2 по відношенню до неї, ОСОБА_1 , за її проживання в займаному помешканні за адресою: АДРЕСА_2 , дискримінаційними, а також при виявленні під час розгляду справи порушень закону і встановленні причин та умов, що сприяли вчиненню порушення, постановити окрему ухвалу та направити її керівництву відповідача для вжиття негайних заходів щодо усунення причин та умов порушення її конституційних прав, свобод та інтересів на проживання в займаному нею житлі, яке приведене в непридатність за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом відновлення належних умов для проживання і користування житловим приміщенням, які б відповідали санітарним та технічним умовам і правилам відновлення подачі в житло гарячої та холодної води та водовідведення, та електроенергії (а.с.39 т.1).

За результатами розгляду справи, районним судом відмовлено у позові по суті вимог з підстав його недоведеності.

Рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржено, апеляційну скаргу в установленому законом порядку не подано.

Отже, за змістом позову, ОСОБА_1 оскаржувала дії посадової особи КНТЕУ й погодилася з рішенням суду про відмову у позові.

Разом з тим, районний суд, в порушення вимог ч. 1 ст. 11, ч. 3 ст. 13 ЦПК України ухвалюючи рішення про відсутність правових підстав до задоволення позову й одночасно встановивши факт наявності обмеження житлових прав ОСОБА_1 , вийшов за межі позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

В обґрунтування можливості встановлення у рішенні певного факту як способу захисту, суд, посилаючись на ст. 5 ЦПК України, вказав на відсутність інших ефективних способів захисту позивача.

Разом з тим, суд неправильно витлумачив зміст ст. 5 ЦПК України й дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача іншого ефективного захисту своїх прав.

Позивач не позбавлена була можливості заявити відповідну позовну вимогу, яка випливає з закону.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, та від характеру його порушення.

Разом з тим, встановлюючи факт, районний суд належним чином не з`ясував характер порушеного права позивача й прийшов до помилкових висновків про можливість його захисту лише в обраний судом спосіб.

Законодавцем надано право особі обрати спосіб захисту із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення й лише у випадку визнання недостатнім ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи, чи інтересу, суд може обрати інший спосіб захисту особи.

Разом з тим, районний суд залишив поза увагою визначений у п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб захисту прав свобод та інтересів - припинення дії, яка порушує право, та не зазначив, чому вказаний спосіб захисту, у випадку звернення у суд з відповідним позовом, є неефективними.

Крім того, як свідчить диспозиція ч. 2 ст. 5 ЦПК України, суд у своєму рішенні, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту особи, може визначити спосіб захисту, який не суперечить закону, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи.

Між тим, як убачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 пред`явила вимоги про визнання дій відповідача дискримінаційними.

Інших вимог позовного характеру позивач не заявляла й просила лише у випадку наявності підстав постановити окрему ухвалу, проте такий процесуальний документ судом першої інстанції не ухвалювався.

Зазначене свідчить про те, що спосіб захисту, самостійно обраний судом (встановлення факту), виходить за межі викладеної у позові вимоги позивача.

Окрім цього, встановлюючи факт наявності обмеження житлових прав позивача, суд першої інстанції фактично вирішив житловий спір між сторонами, який не є предметом даного позову.

Отже, районний суд, вийшовши за межі позовних вимог, припустився істотних порушень вимоги ч. 2 ст. 264 ЦПК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, в частині встановлення наявності обмеження житлових прав ОСОБА_1 на користування кімн. АДРЕСА_3 та на створення гідних умов для проживання в ній, як постановлене з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київського національного торговельно-економічного університету задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року в частині встановлення обмеження житлових прав ОСОБА_1 на користування кімн. АДРЕСА_3 та на створення гідних умов для проживання в ній - скасувати.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: