РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/15101/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/120/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів: Бондаренко Н.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні

відповідача - Голова правління АТ «Ощадбанк»

Пишний Андрій Григорович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2018 року у складі судді Бердія М.А., ухвалене в м. Рівне о 10 год. 11 хв., дата складання повного тексту рішення невідома,

в с т а н о в и в :

17 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Голова правління АТ «Ощадбанк» Пишний Андрій Григорович, в якому просив про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказував, що його було звільнено з посади на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпПУ незаконно. З 2013 року довіреність на виконання управлінських функцій начальника філії Рівненського обласного правління АТ «Ощадбанк» скасована. Наказ про його звільнення є незаконним ще тому, що до видання цього наказу ним було подано заяву про надання відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку, яка відповідно до ч. 7 ст. 179 КЗпП України підлягала задоволенню. Вважає, що постанова правління № 832 від 21.10.2016 року та наказ №837-к від 21.10.2016 року про його звільнення з посади начальника філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» є нікчемними, так як підписані неповноважною особою, звільнення не оформлено належними документами. Неправомірними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінив в розмірі 200000 грн. З урахуванням змін до позовних вимог, поданих 14.02.2017 року, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №837-к від 21.10.2016 року, поновити його на посаді начальника філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк», визнати протиправними дії відповідача щодо розгляду його заяв при вирішенні питання про надання йому відпустки по догляду за онукою, визнати незаконною відмову відповідача видати наказ про надання йому з 21 вересня 2016 року відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку, стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 61855,42 грн. та відшкодувати моральну шкоду в сумі 200 000,00 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Голова правління АТ «Ощадбанк» Пишний А.Г., про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Державний ощадний банк України» від 21 жовтня 2016 року № 837-к «Про звільнення ОСОБА_1». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника філії - Рівненського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України». Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 жовтня 2016 року по 12 жовтня 2018 року в розмірі 386 009,14 грн. Визнано протиправними дії ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо розгляду заяв ОСОБА_1 при вирішенні питання про надання йому відповідно до статті 18 Закону України «Про відпустки» та статті 179 КЗпП України відпустки по догляду за онукою ОСОБА_1 до досягнення нею трирічного віку, як діду, у зв'язку з виходом його дочки - ОСОБА_4 21 вересня 2016 року на роботу, на повний робочий день. Визнано незаконною відмову ПАТ «Державний ощадний банк України» видати наказ про надання з 21 вересня 2016 року ОСОБА_1 відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку. Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» в дохід держави судовий збір в сумі 5415,60 грн.

Вважаючи рішення суду незаконним, ПАТ «Державний ощадний банк України» оскаржило його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що у заступника Голови правління ОСОБА_5 були повноваження на підписання постанови правління АТ «Ощадбанк» № 832 від 21.10.2016 року та наказу № 837-к від 21.06.2016 року про звільнення ОСОБА_1 Докази, що підтверджують вказані обставини було надано суду першої інстанції, однак суд не взяв їх до уваги, чим виявив упередженість до оцінки доказів наданих відповідачем і порушив принцип змагальності сторін. Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні 13.10.2018 року підтвердив власноручне підписання ним постанови Правління № 832 від 21.10.2016 року та наказу № 837-к від 21.10.2016 року про звільнення ОСОБА_1 Вважає, що відповідач довів те, що позивач був посадовою особою, яка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, мав необхідний обсяг прав та обов'язків як керівник філії, що визначені Положенням про філію. Постановою правління АТ «Ощадбанк» від 19.10.2016 року № 823 було прийнято рішення про припинення повноважень позивача, а тому саме це рішення правління стало підставою для прийняття постанови правління № 832 від 21.10.2016 року та наказу № 837-к від 21.10.2016 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 Висновок суду про відсутність повноважень в ОСОБА_5 на підписання Постанови правління № 832 від 21.10.2016 року спростовується наявними у справі доказами - перебування голови правління у службовому відрядженні згідно наказу № 312 від 17.10.2016 року та перетин державного кордону України, тому ОСОБА_5 мав статус виконуючого обов'язки Голови правління АТ «Ощадбанк». Також зазначає, що предметом розгляду даної справи не було питання належного виконання рішення апеляційного суду Рівненської області від 08.04.2014 року щодо поновлення на роботі позивача. Під час розгляду справи місцевим судом жодних пояснень з боку учасників справи з цього приводу не надавалося, жодних доказів не досліджувалося. Щодо визначення дати звільнення, вказує, що оскільки робоче місце позивача знаходиться у м. Рівному, з метою забезпечення виконання положень ст. 47 КЗпП України в межах повноважень, наданих п. 8.3 Положення про філію Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк», в.о. Голови правління визначив дату розірвання трудового договору у наказі як найближчий робочий день, а саме 24.10.2016 року. Процедура звільнення позивача, передбачена законом і статутними документами АТ «Ощадбанк», була повністю дотримана. Судом неправомірно було задоволено вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за період 493 робочих днів, невірно здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не враховано, що із припиненням трудового договору, на виконання ст. 44 КЗпП України, відповідач нарахував і виплатив позивачу вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку і компенсації за невикористану відпустку. Вказує, що у разі визнання звільнення працівника за ініціативою власника незаконним та прийняття рішення про поновлення працівника на роботі, даний працівник вважається таким, що не був звільнений і він не може претендувати на платежі, які виплачуються виключно у випадку звільнення (вихідна допомога та компенсація за невикористану відпустку). Позивач в ході розгляду справи не довів наявність підстав і умов притягнення відповідача до відповідальності за заподіяну моральну шкоду і обґрунтування її розміру. Оскільки позивач не подав відповідачу протягом періоду роботи усі необхідні документи для надання соціальної відпустки відповідач не мав законних підстав надавати цю відпустку. В ході розгляду справи відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, проте суд проігнорував дану заяву. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставна, тому просять оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторони не оскаржують, а тому, в силу вимог ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не перевіряється.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено: ОСОБА_4 працював у ПАТ „Державний ощадний банк України" на посаді начальника філії - Рівненського обласного управління АТ „Ощадбанк" з липня 1999 року.

Наказом № 300-к від 11 листопада 2013 року ОСОБА_4 звільнено з посади начальника філії - Рівненського обласного управління АТ „Ощадбанк" з 11 листопада 2013 року на підставі п. 3 ст 40 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 08.04.2014 року, яке набрало законної сили, визнано незаконним наказ ПАТ « Державний ощадний банк України» від 11.11.2013 року №300-к «Про звільнення ОСОБА_1», поновлено останнього на посаді начальника філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» з 11.11.2013 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду.

Згідно наказу № 365-к від 30.07.2015 року, виданого на підставі постанови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» № 672 від 30.07.2015 року, ОСОБА_1 поновлений на посаді начальника філії - Рівненського обласного управління Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" з 11 листопада 2013 року.

Відповідно до п. 9.2. Положення про філію «Рівненське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», затвердженого постановою правління ПАТ «Державний ощадний банк України» від 19.10.2016 року № 827, начальник Управління діє на підставі цього Положення та довіреності, виданої Банком. Начальник Управління має право від імені банку вчиняти правочини та інші зобов»язання, в т.ч. укладати, підписувати, розривати, вносити зміни та доповнення до договорів(правочинів) на підставі довіреності, виданої Банком та/або делегованими головою правління Банку повноваженнями в іншому порядку.

Судом достовірно встановлено, що наказом ПАТ «Державний ощадний банк України» № 304 від 27.08.2013 року скасована нотаріально посвідчена довіреність, видана начальнику філіі «Рівненське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» ОСОБА_1 на виконання всіх повноважень із забезпечення поточної діяльності філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Довіреність на виконання всіх повноважень із забезпечення поточної діяльності філії Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» ПАТ «Державний ощадний банк України» видало заступнику начальнику філіі Прокопчуку Руслану Євгенійовичу.

Після поновлення за рішенням суду ОСОБА_1 на посаді начальника філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк», ПАТ «Державний ощадний банк України» довіреності на здійснення повноважень керівника філії ОСОБА_1 не видало, і останній не мав права вчиняти будь-які організаційно-управлінські повноваження, як начальник філії.

16.09.2016 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Державний ощадний банк України» із заявою про надання йому відпустки з 21.09.2016 року по 02.07.2019 року по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку, як діду, оскільки мама дитини ОСОБА_4 з 21 вересня 2016 року має намір вийти на роботу у філію Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк», де працює на посаді заступника начальника відділу організації кредитування фізичних осіб. В заяві зазначав, що підставою для подання заяви про надання відпустки слугувало те, що йому не надаються щорічні відпустки, не виплачується заробітна плата, не оплачуються листки непрацездатності, не виплачена компенсація за вимушений прогул, стягнута за рішенням суду про поновлення на роботі.

Листом від 20 вересня 2016 року за вих. №21/1-10/1743-4375/2016-00 відповідач відмовив ОСОБА_1 у наданні відпустки по догляду за онукою, посилаючись на відсутність довідки з місця роботи матері дитини про те, що вона стала до роботи на умовах повного робочого дня.

Як видно з матеріалів справи, мати дитини - дочка позивача ОСОБА_8, із заявами про видачу їй довідки щодо виконання нею службових обов»язків повний робочий день зверталась до заступника начальника філіі - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» Прокопчука Р. Є. 21.09.2016р., 22.09.2016р., 27.09.2016р., 10.10.2016 р., та 20.10.2016 р. Рівненським обласним управлінням АТ «Ощадбанк» довідку ОСОБА_8 видало тільки 3 листопада 2016 року.

Матеріали справи містять постанову № 823 від 19 жовтня 2016 року про припинення повноважень начальника філії - Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк» ОСОБА_1 та постанову № 832 від 21 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника філії - Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк» у зв»язку з припиненням повноважень на підставі п.5 ст.41 КУпАП. Постанови підписані членами правління.

Наказом № 837-к від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звільнений з посади начальника філії - Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк» у зв»язку з припиненням повноважень на підставі п.5 ст.41 КУпАП.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо розгляду заяв ОСОБА_1 про надання йому відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку у зв'язку з виходом матері дитини на роботу на повний робочий день та визнання незаконною відмову ПАТ «Державний ощадний банк України» про надання з 21 вересня 2016 року ОСОБА_1 відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку, суд першої інстанції вірно встановив, що відповідачем порушені вимоги трудового законодавства щодо порядку надання відпусток та Закону України «Про звернення громадян». Діями відповідача законні права позивача порушені, а тому підлягають захисту.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю.

Відповідно до статті ст.49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Згідно ст. 18 Закону України «Про відпустки» п ісля закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів. За бажанням жінки або осіб, зазначених у частині третій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.

За частинами 3, 4 статті 20 Закону України «Про відпустки» відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Норми законодавства та зазначені вище обставини справи дають підстави вважати, що у відповідача не було законних аргументів для відмови позивачу надати відпустку по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку.

Про незаконність дій відповідача у ненаданні щорічних відпусток, невиплаті заробітної плати та неоплати лікарняних ОСОБА_1 неодноразово вказував у поданих відповідачу заявах.

На думку апеляційного суду, задоволення судом позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо ігнорування заяв ОСОБА_1 про надання йому відпустки по догляду за онукою та визнання незаконною відмови в наданні ОСОБА_1 відпустки по догляду за онукою до досягнення нею трирічного віку з 21 вересня 2016 року є відновленням прав позивача, порушених з вини відповідача.

Судом достовірно встановлено, і сторонами це не заперечується, що ПАТ «Державний ощадний банк України», поновивши ОСОБА_1 на роботі на підставі рішення суду, скасував довіреність на виконання посадових обов»язків керівника філії та видав таку довіреність іншій особі. Тобто, відповідачем припинені повноваження ОСОБА_1 як начальника філії - Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 27 серпня 2013 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання незаконним наказу № 837-к від 21 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на посаді начальника філії - Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк».

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції у своїх висновках зазначив, що даний наказ виданий на підставі нікчемних постанов правління Банку, підписаний неповноважною особою, яка не мала права підписувати зазначені документи, пославшись на досліджені в судовому засіданні докази. 21 жовтня 2016 року постановою правління АТ «Ощадбанк» № 832 постановлено звільнити ОСОБА_1 з посади начальника філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк». Від імені голови правління АТ "Ощадбанк" документ підписано виконуючим обов'язки голови правління ОСОБА_5 21 жовтня 2016 року відповідачем винесено наказ № 837-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника філії - Рівненського обласного управління АТ «Ощадбанк» з 24.10.2016 року на підставі п.5 ст. 41 КЗпП України. Наказ підписано виконуючим обов'язки голови правління Банку ОСОБА_5

Нікчемність постанови правління Банку від 21 жовтня 2016 року № 832 підтверджується висновком №12353 від 04.06.2018 року експертів Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, де зазначено» «підпис від імені ОСОБА_5, розташований після слів «В.о. голови правління» перед прізвищем «ОСОБА_5» на Постанові ПАТ „Державний ощадний банк України" №832 від 21.10.2016 року та Підписи від імені ОСОБА_5, розташовані після слів «ОСОБА_5» на Постанові ПАТ „Державний ощадний банк України" №823 від 19.10.2016 року та після слів «В.о. голови правління» перед прізвищем «ОСОБА_5» на наказі ПАТ «Державний ощадний банк України» №837-к від 21.10.2016 року виконані різними особами."

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму частини першої статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів" від 13 травня 2014 року № 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року. Метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) підприємств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (стаття 44 КЗпП України).

Одночасно зі змінами до частини першої статті 41 КЗпП України цим Законом було внесено зміни до частини третьої статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Вказаний Закон не містить жодних обмежень щодо спеціального кола суб'єктів.

Зазначене свідчить, що положення пункту 5 статті 41 КЗпП України регулюють припинення повноважень та звільнення посадових осіб виконавчих органів юридичної особи та посилення їх матеріальної відповідальності і відповідно не можуть бути застосовані для звільнення інших працівників юридичної особи, окрім працівників, які входять до її виконавчих органів.

Належно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд прийшов до висновку, що в ОСОБА_1 на час винесення оскаржуваного наказу про звільнення були відсутні будь-які правові підстави для володіння, користування та розпорядження печатками, штампами, установчими документами та документами, що стосуються здійснення фінансово-господарської діяльності філії. Перебуваючи на посаді начальника філії, позивач не був посадовою особою у розумінні пункту 5 статті 41 КЗпП України, у зв'язку з чим відповідач не мав права звільняти позивача як керівника структурного підрозділу товариства, оскільки в зміст цієї норми закладені певні особливості розірвання трудового договору з працівником, який є посадовою особою. Функціональні обов'язки начальника філії було покладено на заступника начальника, що достовірно встановлено судом.

Визнавши наказ про звільнення позивача незаконним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач підлягає поновленню на роботі, оскільки він не є особою, з якою можна розірвати трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

ОСОБА_1 був звільнений з роботи 21 жовтня 2016 року, а тому середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу слід рахувати з дня наступного після звільнення до дня ухвалення рішення про поновленні його на роботі, тобто з 11 жовтня 2016 року по 16 жовтня 2018 року, що складає 495 днів.

Відповідно до довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» № 13/5-1291 від 28.11.2016 року середньодення заробітна плата ОСОБА_1 без відразування податку на доходи фізичних осіб та військового збору, перед звільненням складала 782, 98 грн.

Враховуючи положення статті 27 Закону України "Про оплату праці" та правила, передбачені Порядком, розмір заробітку за час вимушеного прогулу позивача складає 360845 гривень 10 копійок.

Відповідач стверджує, що при звільненні ОСОБА_1 нарахована вихідна допомога в розмірі 103353,36 гривень, передбачена стаття 44 КЗпП України.

Судом встановлено, що нарахована позивачу вихідна допомога перерахована на банківський рахунок, який відкритий у відповідача, і позивач не може розпорядитись коштами, що перебувають на вказаному рахунку.

З урахуванням того, що вихідна допомога була нарахована, однак не виплачена, на користь позивача підлягає стягненню сума середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом першої інстанції вказана сума обрахована вірно.

Однак, на думку апеляційного суду, резолютивна частина рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні, виходячи із слідуючого.

Як видно із довідки ПАТ «Державний ощадний банк України» № 13/5-1291 від 28.11.2016 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 в розмірі 782, 98 грн. обрахована без відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Тому розмір стягнутого судом першої інстанції заробітку за час вимушеного прогулу 360845 гривень 10 копійок включає суми, які повинні бути відраховані до бюджету, як необхідні платежі і податки.

Щодо рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 20 000 гривень моральної шкоди, то апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду повинно бути змінене в частині розміру відшкодування.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд перешої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено порушення законодавства про працю, яке виразилися в незаконному звільненні позивача, невиплаті належних йому сум заробітної плати, тобто встановлено наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, оскільки внаслідок протиправних дій відповідача позивач зазнав моральних страждань, приниження, відчаю, втрати душевної рівноваги, життєвих перспектив, що змусило його докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Суд також врахував, що незаконне звільнення було допущено вдруге, а відтак нормальний життєвий ритм позивача порушено з листопада 2013 року. Також суд зазначив, що своїми діями по безпідставному зволіканню у видачі матері дитини ОСОБА_4 довідки про роботу, відповідач створив ситуацію, коли і позивач, і ОСОБА_4 в період більше одного місяця одночасно перебували на роботі у відповідача, що могло спричинити погіршення якості догляду за дитиною.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких позивач зазнав у зв'язку з посяганням на його трудові права та інтереси.

Оскільки, суд першої інстанції визначив, що моральна шкода позивачу була завдана як звільненняим, яке оскаржується, так і тим, що вирішено судовим рішенням від 20.11.2014 року, а також зволіканням у видачі матері дитини ОСОБА_4 довідки про роботу, спричинення погіршення якості догляду за дитиною, що не було предметом розгляду у даній справі, то за таких обставин, апеляційний суд не може погодитись із розміром відшкодування моральної шкоди, який є завищеним.

З урахуванням доведеності позивачем завдання моральної шкоди, засад розумності, виваженості та справедливості, розмір такої шкоди повинен бути визначений у сумі 3000 гривень.

У частині першій статті 88 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час оскаржуваних судових судових рішень, зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.З огляду на зазначене, судові витрати не підлягають розподілу в апеляційному суді.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та в частині вимог про відшкодування моральної шкоди - змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 386 009 (триста вісімдесят шість тисяч дев»ять) гривень 14 копійок, яка визначена без відрахування до бюджету всіх необхідних платежів і податків.

Зменшити розмір стягнення на відшкодування моральної шкоди з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 з 20 000 (двадцяти тисяч) гривень до 3 000 (трьох тисяч) гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий Ковальчук Н.М.

Судді: Бондаренко Н.В.

Хилевич С.В.