Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 127/3396/17

провадження № 61-31549св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Центр державного земельного кадастру»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2017 року у складі судді Луценко Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б., Стадника І. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати при звільненні.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ДП ««Центр державного земельного кадастру», в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 8 005,13 грн і компенсацію за затримку заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 1 474,83 грн, а всього 9 479,96 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2017 року, позов задоволено. Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в сумі 8 005,13 грн, а також компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 1 474,83 грн. Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» 640 грн судового збору в дохід держави. Рішення в частині стягнення суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суду апеляційної інстанції, мотивоване тим, що ОСОБА_1 довела позовні вимоги в частині порушення відповідачем обов`язку по здійсненню повного розрахунку по заробітній платі на день звільнення та необхідності стягнення наявної заборгованості з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати за період з січня по липень 2015 року в сумі 9 479,96 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДП «Центр державного земельного кадастру» посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції, відмовити у задоволенні позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 127/3396/17 і витребувано її з Вінницького міського суду Вінницької області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

12 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що компенсація частини заробітної плати у зв`язку з порушенням терміну її виплати не входить до структури заробітної плати. Суди не врахували, що ОСОБА_1 звернулася в суд з порушенням строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що позивач з 11 квітня 1988 року працювала на Вінницькій картографічній фабриці (наказ про зарахування від 11 квітня 1988 року № 21), з 17 червня 2013 року була переведена (наказ про переведення від 17 червня 2013 року № 02-к) на виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр Державного земельного кадастру» на посаду менеджера (управителя) з персоналу.

ДП «Державна картографічна фабрика» на підставі наказу Державного агентства земельних ресурсів України від 09 січня 2013 року № 05 було реорганізовано, шляхом приєднання його до ДП «Центр державного земельного кадастру» та створено на його базі Виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика».

На підставі наказу по філії від 15 липня 2016 року № 05-к ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням з 18 липня 2016 року на підставі статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням філією законодавства про працю (невиплата заробітної плати та порушення колективного договору) з виплатою вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України (а. с.11).

Проте, в день звільнення розрахунок з позивачем не був проведений.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В квітні 2016 року відповідачем було частково виплачено позивачу заборгованість із заробітної плати за січень 2015 року у сумі 1 186,83 грн, за лютий 2015 року - 1 396,48 грн, за березень 2015 року - 1 198,08 грн, за квітень 2015 року - 2 061,15 грн, а в травні 2016 року за травень 2015 року у сумі 2 271,36 грн, за червень 2015 року - 2 008,65 грн і частково за липень 2015 року - 1 411,36 грн.

Згідно з довідкою ДП «Центр державного земельного кадастру» в особі його Виробничої філії «Вінницька картографічна фабрика» ОСОБА_1 дійсно працювала на даному підприємстві, кінцевий розрахунок перед позивачем не проведено, заборгованість відповідача перед позивачем становить 8 005,13 грн, з них: за липень 2015 року - 2 523,46 грн; серпень 2015 року - 831,07 грн; жовтень 2015 року - 2 398,60 грн; листопад 2015 року - 1 346,69 грн; грудень 2015 року - 905,31 грн.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Проте, на виплачені суми з січня по липень 2015 року компенсація не нараховувалась, що не заперечувалося відповідачем.

Також відповідачем не заперечувалася сума нарахованої ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушення строків її виплати за період з січня 2015 року по липень 2015 року в розмірі 1 474,83 грн.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 доведено позовні вимоги в частині порушення відповідачем обов`язку по здійсненню повного розрахунку по заробітній платі на день звільнення та необхідності стягнення наявної заборгованості з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати за період з січня по липень 2015 року в сумі 9 479,96 грн.

Також суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з доводами відповідача про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду з цими позовними вимогами.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

У частині другій статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 надано офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, та встановлено, що положення частини другої статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки предметом даного спору є саме виплата заборгованості по заробітній платі і стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, така позовна вимога може бути пред`явлена працівником без обмеження будь-яким строком.

Верховний Суд вважає, що такі висновки відповідають та не суперечать обставинам справи, суди правильно застосували закон, який регулює спірні правовідносини, тому підстав для скасування судових рішень немає.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень суду першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська