Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 523/12845/16-ц

провадження № 61-16205св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5,

відповідачі - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року у складі судді Малиновського О. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сидоренко І. П., Погорєлової С. О.

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила, вселити її в будинок АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником 60/100 частки у вказаному житлового будинку, яка виділена в натурі. Відповідач є співвласником іншої виділеної в натурі 40/100 частки будинку та перешкоджає ОСОБА_5 у вселені в належну їй частину будинку. У зв`язку з неможливістю реалізувати свої права власності позивач звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Вселено ОСОБА_5 у виділену їй рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є власником частки житлового будинку, таким чином, має право володіти і користуватись належною їй частиною житлового будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що районний суд дійшов правильного висновку, що позивач не міг реалізувати своє право власності з причин перешкоджання їй в цьому відповідачем.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У лютому 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідач жодних перешкод позивачу не чинив, ця обставина належними доказами не встановлена. Посилання позивача на акти державного виконавця щодо перешкоджання вселенню є необґрунтованими, оскільки їх сфальсифіковано державними виконавцями Суворовського відділу ДВС Одеського МУЮ, у зв`язку з чим вони притягуються до кримінальної відповідальності.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року в цивільній справі №523/13631/14-ц, яке є чинним на час розгляду цієї справи, припинено право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Визнано право власності за ОСОБА_5 на виділені в натурі 60/100 частин житлового будинку. За ОСОБА_2 визнано право власності на 40/100 частин виділеного в натурі будинку. ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було виділено у користування земельні ділянки по 377 кв.м кожному. Рішенням суду зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_5 у користуванні виділеною в натурі частиною житлового будинку.

ОСОБА_5 , маючи намір на вселення у виділену їй в натурі частину житлового будинку, не змогла скористатися своїм правом, у зв`язку з перешкодами у цьому з боку відповідача. Цей факт підтверджується наданими позивачем копіями актів від 19 лютого, 27 квітня та 08 червня 2016 року, складених державним виконавцем Суворовського відділу ДВС м. Одеси під час виконання рішення суду у справі № 523/13631/14-ц в частині зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати у користуванні ОСОБА_5 власністю (а.с.9,10,12).

Тому, суди попередніх інстанцій, правильно встановивши обставини справи та визначившись з правовідносинами, що склалися, застосували норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які регулюють питання захисту права власності.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Доводи касаційної скарги про неправомірні дії державного виконавця при виконанні судового рішення є неспроможними, висновків суду не спростовують. Дії державних виконавців під час виконання судового рішення не є предметом спору у цій справі.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний