РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 571/1292/17

Провадження № 22-ц/4815/221/19

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання - Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач за первісним позовом,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3,

відповідач за первісним позовом,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет

спору на стороні відповідача

за первісним позовом - Томашгородська селищна рада Рокитнівського

району Рівненської області,

третя особа, яка не заявляє

самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Рокитнівської

районної державної адміністрації Рівненської

області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 01 листопада 2018 року (ухвалене у складі судді Комзюк А.Ф., повний текст рішення суду складено 07 листопада 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Томашгородська селищна рада Рокитнівського району Рівненської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Рокитнівської районної державної адміністрації Рівненської області про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом, -

в с т а н о в и в :

28 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що в 1989 році її чоловік, ОСОБА_5, отримав ордер на квартиру АДРЕСА_1.

06 вересня 2006 року її син ОСОБА_6 одружився з відповідачкою ОСОБА_4

Після одруження відповідачка зареєструвала своє місце проживання у цій квартирі, а також зареєструвала їх спільних дітей.

В 2015 році відповідач залишила сім`ю та з дітьми стала проживати в с.Осницьк, зі своєю матір'ю.

Шлюб між відповідачкою ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було розірвано рішенням Рокитнівського районного суду від 18 грудня 2015 року.

Відповідач не проживає у квартирі впродовж трьох років.

Посилаючись на норми статей 71, 72 Житлового кодексу України, ст.16 ЦК України просила суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати Томашгородську селищну раду зняти з реєстраційного обліку і виписати відповідача за адресою АДРЕСА_1.

15 лютого 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом.

Позов мотивовано тим, що в листопаді 2006 року вона вселилася в квартиру АДРЕСА_1 та була зареєстрована з 20.11.2006 року в цій квартирі.

Після народження дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8, вони також були зареєстровані за місцем проживання їх батьків.

Так як між нею, чоловіком та свекрухою ОСОБА_3 склалися погані відносини, чоловік зловживав спиртним, систематично вчиняв сварки та фізичне насилля, постійно чинив психологічний тиск на неї, вона змушена була з дітьми йти проживати до своїх батьків, оскільки побоювалася за своє життя та життя дітей.

Після цього не мала змоги повернутися разом з дітьми проживати за місцем їх реєстрації, оскільки чоловік та свекруха перешкоджали в цьому, поміняли замки на вхідних дверях, не пускали, погрожували фізичною розправою. З цього приводу зверталася до правоохоронних органів.

З метою захисту права на житло зверталася в Службу у справах дітей Рокитнівської районної державної адміністрації.

31 жовтня 2017 року виконком Томашгородської селищної ради прийняв рішення про усунення перешкод в користуванні житлом її неповнолітніми дітьми та забезпечення права дітей на проживання в належних умовах.

Коли комісія 21.12.2017 року вийшла по місцю її реєстрації проживання, ОСОБА_3 повідомила комісії, що доступ до житла надасть після рішення суду.

На даний час ОСОБА_3 і надалі перешкоджає їй та дітям вселитися та проживати в квартирі, де вони зареєстровані.

Просила суд вселити її та неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні житлом.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 01 листопада 2018 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Томашгородська селищна рада Рокитнівського району Рівненської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку.

Визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Зобов`язано Томашгородську селищну раду Рокитнівського району Рівненської області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Рокитнівської районної державної адміністрації Рівненської області про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом, відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_4 втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст. 107 ЖК, оскільки вибула на постіне місце проживання в с. Осницьк Рокитнівського Району Рівненської області, що є підставою для задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.

30 листопада 2018 року ОСОБА_4 подала до суду апеляційну скаргу на рішення суду, у якій просила суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказує, що не проживала у квартирі тому, що ОСОБА_3 разом із сином перешкоджали їй у цьому.

Суд не звернув увагу на те, що при застосуванні ст. 71 ЖК України в обов'язковому порядку підлягають встановленню причини відсутності особи понад встановлені строки.

Додає, що визначення місця проживання дитини не за адресою її батьків, або одного з них суперечить вимогам чинного законодавства та інтересам дитини.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 21 грудня 1988 року ОСОБА_5 отримав ордер на вселення до квартири АДРЕСА_1, для його сім'ї, яка складалася з таких осіб: ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_9 - донька, ОСОБА_6 - син (а.с. 64).

Згідно довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб № 497 від 19.02.2018 року, що видана Томашгородською селищною радою, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6 (онук), ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_7 (онук), ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (невістка), ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (онука), ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 (онука) (а.с. 65).

Квартира не приватизована. У Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відсутні відомості про реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 61).

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підставу позову визначає позивач.

Згідно поданої ОСОБА_3 позовної заяви, остання просила визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що остання не проживає у квартирі понад три роки, що згідно ст. 72 ЖК України має наслідком визнання її такою, що втратила прав користування жилим приміщенням.

Оскільки підстава позову нею у встановленому порядку не змінювалася, то при вирішенні спору з'ясуванню підлягали обставини, за наявності яких вказаною правовою нормою передбачена можливість визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

За доведеності чи недоведеності вказаних обставин суд може задовольнити позов або відмовити в цьому, однак правовою підставою його вирішення є ст. 72 ЖК України.

Наявність інших обставин, за яких можливе визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, зокрема, передбачених ст. 107 ЖК України, у випадку, коли вимога позивача не обґрунтовувалася ними, не може бути підставою для вирішення спору відповідно до цієї правової норми.

Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.04.85 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Сторони під час розгляду справи у суді першої інстанції та при розгляді апеляційної скарги не заперечували, що між ними склалися неприязні стосунки через питання користування спірною квартирою.

Рішенням виконавчого комітету Томашгородської селищної ради від 31 жовтня 2017 року № 54 "Про розгляд заяви ОСОБА_4" рекомендовано усунути перешкоди для повноцінного користування неповнолітніми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Як вбачається із Витягу з протоколу № 15 засідання районної комісії з питань захисту прав дитини Рокитнівської районної державної адміністрації від 27 грудня 2017 року 21.12.2017 року спеціалістом Служби у справах дітей РДА було здійснено виїзд в смт. Томашгород та встановлено, що ОСОБА_4 з малолітніми дітьми ОСОБА_7, ОСОБА_8 проживають в с. Осницьк. Рішенням комісії зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 не перешкоджати інтересам дітей, згідно СК України (а.с. 33).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 21 грудня 2017 року ОСОБА_3 вказала, що надасть доступ до житла тільки після рішення суду (а.с. 32).

З приводу негативної поведінки ОСОБА_6 та ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_4 остання неодноразово зверталася до органів міліції протягом 2014-2017р.р. за захистом порушених прав (а.с. 31).

За вказаних обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що ОСОБА_4 разом із неповнолітніми дітьми не проживає протягом передбаченого ст. 71 ЖК України строку у спірному житлі з поважних причин, зумовлених, зокрема, діями ОСОБА_3, яка перешкоджає їм у такому проживанні.

Отже, відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_3, а зустрічний позові ОСОБА_4 підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини.

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов'язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_4 разом із дітьми, вселившись у квартиру АДРЕСА_1 як член сім'ї наймача, набула права користування вказаним житловим приміщенням.

Окрім того, за змістом статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, а тому виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, де зареєстровано місце проживання її неповнолітніх дітей, суперечитиме інтересам останніх.

Ураховуючи те, що судом неповно з'ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, постановлене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Томашгородська селищна рада Рокитнівського району Рівненської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку та задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Рокитнівської районної державної адміністрації Рівненської області про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом.

На підставі ст. 47 Конституції України, ст.ст. 65, 71, 72 ЖК України, ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", керуючись ст.ст.367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 01 листопада 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Томашгородська селищна рада Рокитнівського району Рівненської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Рокитнівської районної державної адміністрації Рівненської області про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом задовольнити.

Вселити ОСОБА_4 та неповнолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_7, ОСОБА_8 у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір, сплачений за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 704 грн 80 коп. та за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1057 грн 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 22 лютого 2019 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.В. Боймиструк

С.О. Гордійчук