РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/5223/17

Провадження № 22-ц/4815/149/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Остапчук Л.В.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Дата ухвалення повного тексту рішення 16.11.2018

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

з участю адвоката Сороки В.Г., ОСОБА_3, ОСОБА_4, адвоката Голуба В.А., ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на стороні позивачки : Квартирно-експлуатаційний відділ м. Рівне, Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області про усунення перешкод в користуванні майном, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року позивач ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном.

В обґрунтування вказаного позову зазначає про те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. За взаємною згодою мешканців багатоквартирного будинку, за кожним власником окремої квартири закріплюється підсобне приміщення (сарай), яке знаходиться на прибудинковій території і належить МО України в особі КЕВ м. Рівне і яке передбачалося для зберігання дров та господарського приладдя мешканців житлового будинку. Попереднім власником використовувалося дане підсобне приміщення за призначенням, проте відповідачка, яка проживає у квартирі АДРЕСА_2, самовільно зайняла та користується двома сараями, з яких перший закріплений за належною їй квартирою, а другий за квартирою АДРЕСА_1, що належить позивачці, добровільно звільняти сарай відповідачка не бажає.

У зв'язку з наведеним, позивач звернулася з даним позовом до суду і просить зобов'язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні сараєм, який знаходиться по АДРЕСА_1, шляхом його звільнення від особистих речей та передачі ключів від замків на вхідних дверях до сараю їй, позивачці.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2018 року позов ОСОБА_6 задоволено повністю.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_6 в користуванні сараєм "літ. Б" АДРЕСА_1, шляхом його звільнення від особистих речей ОСОБА_3, ОСОБА_4 та передачі ключів від замків на вхідних дверях до сараю ОСОБА_6

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернулися до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що дане рішення прийнято судом з порушенням норм матеріального права. Вказує на те, що позивачем не надано жодних доказів наявності в неї права власності або іншого права користування на спірний сарай, як об'єкт нерухомого майна.

Зазначає про те, що протокол №1 від 06.11.2017, зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 не відповідає вимогам ч.ч.4,7 ст. 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", а також даний протокол підписаний секретарем зборів ОСОБА_7, який згідно реєстру присутніх взагалі не було на зборах. У вказаному протоколі зазначено, що голосували "за" 9 чоловік, "проти" 2 чоловіки, тобто в сумі 11 чоловік, але в реєстрі присутніх всього 10 чоловік.

За наведених підстав, просила рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07.11.2018 скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

У поданому представником ОСОБА_6 - адвокатом Голуб В.А. відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що відповідачами не надано належних та допустимих доказів наявності у них речових прав на другий (спірний) сарай.

Вказує на те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні було встановлено та підтверджено дослідженими в суді доказами та показаннями свідків те, що позивач є власником квартири в даному будинку, але сараєм з дванадцяти належних до даного житлового будинку не користується, а сім'я відповідачів користується двома сараями, один з яких призначався для обслуговування саме квартири позивачки.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність протоколу №1 від 06.11.2017 зборів співвласників багатоквартирного будинку вимогам ЗУ "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", зазначає, що як пояснив свідок ОСОБА_8 - голова зборів, допитаний в суді першої інстанції, ОСОБА_3, яка проживає в квартирі АДРЕСА_2, була присутня на зборах, голосувала проти, але в реєстрі, де було зареєстровано 10 чоловік, не зареєструвалася. Також зазначає про те, що законодавство не містить заборон щодо обрання секретарем зборів особи, яка не є співвласником багатоквартирного будинку. Крім того, протокол є чинним, оскільки не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

У зв'язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянт ОСОБА_3, її представник адвокат Сорока В.Г. та співвідповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_6 та її представник адвокат Голуб В.А. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Інші учасники справи - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Рівне, Шпанівська сільська рада були завчасно повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явились, тому колегія суддів вважає за можливе провести розгляд за їх відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Сохацьким І.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 346, ОСОБА_10 є власником квартири АДРЕСА_1, її право власності на цю квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 36064561 від 08 квітня 2015 року (а.с.4).

З листа квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне щодо належності та законності використання прибудинкових господарських приміщень (сараїв) № 1084 від 12 червня 2017 року, вбачається, що станом на 12 червня 2014 року Міністерством оборони України - КЕВ м.Рівне було передано 5 житлових будинків у комунальну власність територіальної громади Шпанівської сільської ради. В результаті того, що на господарські будівлі (допоміжні прибудинкові), індивідуальні облікові карточки (паспорт будівлі) і інші облікові документи на господарські будівлі з кубатурою до 200 куб. м. не заводилися, дані забудови не обліковувалися в основному переліку основних засобів МО України та документально не були передані у комунальну власність територіальної громади с. Шпанів. Будівництво допоміжних підсобних приміщень (сараїв), МО України передбачалося для зберігання дров та господарського приладдя мешканців житлового будинку, розподіл та використання підсобних приміщень (сараїв) здійснювалося пропорційно, поквартирно (за взаємною згодою мешканців) (а.с.5, 74).

Згідно з листа Шпанівської сільської ради № 1239/02-12/17 від 06 листопада 2017 року, ОСОБА_6 рекомендовано зініціювати збори співвласників, на яких більшістю голосів прикріпити приналежність сараю саме їй, або ж звернутися до суду, оскільки дане приміщення може відноситися на праві спільної сумісної власності до спільного майна багатоквартирного будинку. Органами місцевого самоврядування не можуть прийматися будь-які рішення чи дії по даному питанню (а.с.6).

Задовольняючи позов суд першої інстанції взяв до уваги той факт, що будинок АДРЕСА_1 має дванадцять квартир, до даного будинку було побудовано підсобні приміщення (сараї) відповідно в кількості дванадцять штук, які призначалися для зберігання дров та господарських приладь мешканців даного житлового будинку, пропорційно - поквартирно, тобто у співвідношенні до однієї квартири - один сарай, мешканці мають рівні права користування підсобними приміщеннями, це ніким не оспорюється і підтверджується дослідженими в суді доказам, показаннями свідків, позивачка є власником квартири в даному будинку, але сараєм з дванадцяти належних до даного житлового будинку не користується, а сім'я відповідачів користується двома сараями, один з яких призначався для обслуговування саме квартири позивачки, а тому вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", співвласники мають рівні права і реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

Як вбачається з Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2, виданого на ім'я ОСОБА_3 (1/3 частина) та ОСОБА_4 (2/3 частини), дана квартира є двохкімнатною і за нею рахується два сараї, площею 16,2 кв.м кожний. Проте, як було встановлено в судовому засіданні в суді першої інстанції, згідно архівних матеріалів РОБТІ, інвентарної справи, заведеної на вказану квартиру, сарай літ."Б" 16.2 кв.м внесений в технічний паспорт зі слів власника (користувача) квартири - ОСОБА_4 при проведенні поточної технічної інвентаризації станом на 22.04.2016 року, що підтверджується листом КП РОБТІ Рівненської обласної ради № 78 від 12 березня 2018 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.43-45). Тобто, відомості про сарай внесені до техпаспорту ОСОБА_4, з її слів, без будь-яких правовстановлюючих документів. Це відмічено і в Абрисі, який знаходиться в інвентарній справі. В зазначеному листі мова йде про один сарай, а віднесення другого сараю до квартири АДРЕСА_2 і включення його в техпаспорт взагалі є незрозумілим.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції було надано належну оцінку та визнано недопустимим доказом технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2, де зазначено належність відповідачам двох сараїв площею 16,2 кв.м кожний за цією квартирою, оскільки технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, а право користування мешканцями цієї квартири двома сараями не підтверджено жодним доказом.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодних доказів наявності в неї права власності або іншого права користування на спірний сарай, як об'єкт нерухомого майна, оскільки спірний сарай не передавався у власність ні позивачу ні відповідачу. Так з листа квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне щодо належності та законності використання прибудинкових господарських приміщень (сараїв) № 1084 від 12 червня 2017 року, вбачається, що станом на 12 червня 2014 року Міністерством оборони України - КЕВ м. Рівне було передано 5 житлових будинків у комунальну власність територіальної громади Шпанівської сільської ради. В результаті того, що на господарські будівлі (допоміжні прибудинкові), індивідуальні облікові карточки (паспорт будівлі) і інші облікові документи на господарські будівлі з кубатурою до 200 куб. м. не заводилися, дані забудови не обліковувалися в основному переліку основних засобів МО України та документально не були передані у комунальну власність територіальної громади с. Шпанів. Будівництво допоміжних підсобних приміщень (сараїв), МО України передбачалося для зберігання дров та господарського приладдя мешканців житлового будинку, розподіл та використання підсобних приміщень (сараїв) здійснювалося пропорційно, поквартирно (за взаємною згодою мешканців)

Також, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що протокол №1 від 06.11.2017, зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 не відповідає вимогам ч.ч.4,7 ст. 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", а також даний протокол підписаний секретарем зборів ОСОБА_7, який згідно реєстру присутніх взагалі не було на зборах. У вказаному протоколі зазначено, що голосували "за" 9 чоловік, "проти" 2 чоловіки, тобто в сумі 11 чоловік, але в реєстрі присутніх всього 10 чоловік, оскільки судом першої інстанції було досліджено в судовому засіданні Протокол №1 зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 від 06 листопада 2017 року, де рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 від 06 листопада 2017 року було зобов'язано ОСОБА_3 і її родину звільнити один із зайнятий нею сараїв для ОСОБА_6. Як зазначено в протоколі, за дане рішення проголосувало 9 чоловік та 2 чоловіки голосували "проти". Як пояснив свідок ОСОБА_8, голова зборів, ОСОБА_3, яка проживає в квартирі АДРЕСА_2, була присутня на зборах, голосувала проти, але в реєстрі, де було зареєстровано 10 чоловік, не зареєструвалася.

Крім того, протокол є чинним, оскільки не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

У відповідності до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно ч.2 ст.382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, конструкції, обладнання будинку, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир.

Тобто, спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Рівність прав на користування підсобними приміщеннями, розміщеними на прибудинковій території житлового будинку передбачено і п.6 ч.1 ст.1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

У відповідності до ч.3 ст.6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення новий власник набуває усіх прав попереднього власника як співвласника.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції, вона підтвердила той факт, що спірним сараєм вона, а потім її донька почали користуватись з дозволу попереднього власника (родича). Однак, будь-яких правових підстав на користування та документів цього приводу, тим більше про перехід до неї права власності, ОСОБА_3 надано не було.

Кожен із дванадцяти сараїв належних до будинку призначався для обслуговування кожної окремої житлової квартири з дванадцяти, які є в будинку, а на одну них на право власності перейшло позивачці. Попередній власник належної позивачці квартири сараєм не користувався, однак як окреме нерухоме майно на сарай право власності не оформляв та відповідно до ст. 186 ЦК України, не міг ним окремо розпоряджатись після припинення права власності на свою квартиру, яку відчужив позивачці, оскільки спірний сарай є приналежністю головної речі - квартири, тому згідно ст.397 ЦК України, відповідачі вважаються володільцями чужого майна, яке фактично тримають у себе.

Згідно зі ст.400 ЦК України, обов'язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності чи інше право або яка є добросовісним володільцем. Недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що будинок АДРЕСА_1 має дванадцять квартир, до даного будинку було побудовано підсобні приміщення (сараї) відповідно в кількості дванадцять штук, які призначалися для обслуговування потреб мешканців даного житлового будинку, пропорційно - поквартирно, тобто у співвідношенні до однієї квартири - один сарай; мешканці мають рівні права користування підсобними приміщеннями, це ніким не оспорюється і підтверджується дослідженими в суді доказами; позивач є власником квартири в даному будинку, але сараєм з дванадцяти належних до даного житлового будинку не може користуватися, а сім'я відповідачів користується двома сараями, один з яких призначався для обслуговування саме квартири позивачки.

Інші доводи наведені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, яким надана належна оцінка судом першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка її подала.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 лютого 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків