Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 243/3342/17

провадження № 61-28206св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд державного майна України,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2017 року у складі судді Сидоренко І. О. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Корчистої О. І., Дундар І. О., Тимченко О. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) про стягнення індексації заробітної плати.

Посилалася на такі обставини. ОСОБА_1 працювала у Відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» (далі - ВАТ «Содовий завод», товариство) з 09 серпня 1982 року до 21 вересня 2001 року. З 1997 року працівникам нерегулярно виплачували заробітну плату. Лише у травні 2016 року позивачу виплачено заборгованість із заробітної плати у розмірі 630,36 грн, без нарахування та виплати індексації. Постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 22 лютого 2017 року з ВАТ «Садовий завод» на користь ОСОБА_1 стягнуто індексацію заробітної плати у розмірі 2 453,67 грн, проте указане рішення не виконане. Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Слов?янського міськрайонного управління юстиції винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень. Всі виконавчі документи, згідно акта передачі виконавчих документів від 21 березня 2013 року, передані арбітражному керуючому ВАТ «Содовий завод».

Посилаючись на те, що оскільки частка державної власності у статутному капіталі ВАТ «Содовий завод» становить 100 %, то відповідно до статті 619 ЦК України за його дії має нести субсидіарну відповідальність ФДМУ, а тому просила стягнути з відповідача 2 453,67 грн.

Заочним рішенням Слов?янського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФДМУ про стягнення індексації заробітної плати відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що жодним законом не передбачена субсидіарна відповідальність ФДМУ за неможливість виконання підприємством грошового зобов`язання. Між сторонами у справі не існувало будь-яких зобов`язань, вони не знаходились у трудових відносинах, ФДМУ не є правонаступником товариства. Отже, відсутні правові підстави для субсидіарної відповідальності ФДМУ та стягнення з нього індексації заробітної плати, не виплаченої позивачеві при звільненні з ВАТ «Содовий завод».

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Заочне рішення Слов?янського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на заочне рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що Фонд державного майна України на підставі положень статті 619 ЦК України несе субсидіарну відповідальність перед ОСОБА_1 за невиплату заробітної плати.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ВАТ «Содовий завод» з 09 серпня 1982 року до 21 вересня 2001 року. Рішенням Слов?янського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Содовий завод» про стягнення суми індексації заробітної плати позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 індексацію заробітної плати в сумі 2 453,67 грн. Постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом. Як на правову підставу стягнення спірної суми з ФДМУ позивач посилалася на статтю 616 ЦК України.

За змістом частини першої статті 619 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 176 ЦК України Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною третьою статті 96 ЦК України учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку про те, що стаття 176 ЦК України закріплює загальне правило про розмежування відповідальності публічно-правових утворень за своїми зобов`язаннями та створених ними юридичних осіб. ЦК України передбачає загальне правило, згідно з яким держава, інші публічно-правові утворення (АРК, територіальні громади) не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб. Ця норма направлена на конкретизацію положень частини третьої статті 96 ЦК України.

Згідно зі статями 1, 5 Закону України «Про Фонд державного майна України» ФДМУ є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. До повноважень ФДМУ у сфері управління корпоративними правами держави, крім іншого, належить погодження мирових угод, планів санації і переліків ліквідаційних мас та змін і доповнень до них у справах про банкрутство господарських організацій з корпоративними правами держави понад 50 відсотків їх статутного капіталу, які перебувають у процесі приватизації.

За змістом частини другої статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв`язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута.

Відповідно до частини першої статті 45 цього Закону кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються: вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута, грошові компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у зв`язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов`язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), а також вихідної допомоги, належної працівникам у зв`язку з припиненням трудових відносин та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що ВАТ «Содовий завод» є акціонерним товариством, яке самостійно відповідає за своїми зобов?язаннями, між сторонами у справі не існувало будь-яких зобов?язань, а тому висновок судів попередніх інстанцій про те, що ФДМУ не несе поряд із відповідальністю боржника додаткову (субсидіарну) відповідальність перед позивачем є правильним.

У зв`язку з цим доводи заявника про неправильне застосування норм матеріального права є необгрунтованими.

Інші аргументі касаційної скарги свідчать лише про власне тлумачення заявником норм матеріального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судових рішень.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний