242/121/19
РІШЕННЯ

Іменем України

15 лютого 2019 року Селидівський міський суд Донецької області в складі: - головуючого - судді Черкова В.Г.,

- при секретарі Кідрон О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидово у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Котляревська» про стягнення відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя на виробництві,-

ВСТАНОВИВ:

10.01.2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Стислий виклад позиції позивача.

В обґрунтування позову зазначив, що він перебував у трудових відносинах з ДП «Селидіввугілля». 07.11.2017 р. звільнився за власним бажанням у звязку з невідповідністю займаній посаді за станом здоровя. Під час роботи на підприємстві отримав професійне захворювання, у звязку з яким встановлено 60 % втрати працездатності та 3 групу інвалідності. Причиною професійного захворювання стала важка фізична праця. Просив стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди у звязку з професійним захворюванням у розмірі 100000,00 грн.

Заперечення відповідача.

Відповідач ДП «Селидіввугілля» - 07.02.2019 р. надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що єдиною правовою підставою для компенсації особі, що перебуває у трудових відносинах, моральної шкоди у разі отримання нею виробничої травми чи професійного захворювання за рахунок роботодавця на теперішній час є ст..237-1 ст.173 КЗпП України. Зазначено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Але єдиним законодавчим актом України, що регулював би питання компенсації моральної шкоди внаслідок професійного захворювання, був ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, у відповідності до якого виплата моральної шкоди застрахованим особам здійснювалось Фондом за рахунок страхових внесків, які здійснювали підприємства. Зазначений порядок був скасований ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань». Таким чином, фактично на теперішній час в Україні відсутній законодавчий акт, що регулює порядок та розміри відшкодування шкоди, а отже, визначений на законодавчому рівні механізм компенсації моральної шкоди, повязаної з трудовими відносинами. Оскільки відносини між позивачем та відповідачем базувалися на трудовому договорі, вони підлягають регулюванню нормами трудового права і застосування до зазначених в позові відносин норм цивільного права є помилковим. Питання відшкодування шкоди врегульовано ст..ст.1173-1175 ЦК України. За змістом норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Вважає, що додані позивачем документи жодним чином не доказують наявність у нього моральних (душевних) страждань, а підтверджують саме наявність фізичного захворювання. Таким чином, позивач намагається перенести обовязки, які покладені на Фонд соціального страхування та передбачені законом на відповідача, що є неприпустимим. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Процесуальні дії у справі.

15.01.2019 р. було відкрито провадження по справі. Розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

28.01.2019 р. ухвалою суду зобовязано позивача надати додаткові докази.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, звільнений 07.11.2017 р. за ст..40 п.2 КЗпП УКраїни у звязку із невідповідністю займаній посаді за станом здоровя (а.с.7-8).

ОСОБА_2 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17.11.2017 р. встановлено, що захворювання ОСОБА_1 є професійним, встановлено вперше (а.с.10).

ОСОБА_2 Окремої думки до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17.11.2017 р., серед осіб, винних у порушенні законодавства про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи у п.19 ОСОБА_2 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 визначено директора ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидівввугілля» та цехового лікаря ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля» (а.с.11).

ОСОБА_2 довідки МСЕК серії АБ № 0048523, 11.12.2017 р. ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності.

ОСОБА_2 довідки МСЕК серії 12 ААА № 082538 13.12.2018 р. ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності безстроково (а.с.9).

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя на виробництві, виникло у позивача з моменту встановлення вперше стійкої втрати професійної працездатності висновком МСЕК.

Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоровя ОСОБА_1 і отримання ним професійного захворювання та інвалідності відбулося при виконанні ним трудових обовязків у шкідливих умовах, що, у свою чергу, призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до змушення прикладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовується працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні зачоби безпеки, які запобігають виробничому травматизму.

Соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність позивача матеріально забезпечити себе та членів своєї сімї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини (прожиткового мінімуму) в державі, що завдає моральних страждань позивачу.

Так, 07.11.2017 р. звільнений за ст..40 п.2 КЗпП УКраїни у звязку із невідповідністю займаній посаді за станом здоровя і, таким чином, позбавлений можливості працювати за своєю здобутою спеціальністю.

З огляду на наведене, враховуючи надані позивачем докази, процент втрати професійної працездатності, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду завдану внаслідок отримання позивачем професійного захворювання, у розмірі 89820,00 грн.., яку суд визначає з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на законодавчому рівні (згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 р.» станом на 01.01.2019 р. прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність становить 1497,00 грн.), за кожен відсоток втрати професійної працездатності, тобто 1497,00 грн. * 60 % = 89820,00 грн.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача в доход держави.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

ОСОБА_2 з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ОСОБА_2 з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правова позиція ВСУ від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16: Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

ОСОБА_2 ст..3 Основним Законом України людина її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст..4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

ОСОБА_2 с.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих звязків та необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Вина роботодавця не відноситься до обовязкових умов для настання відповідальності за спричинення працівникові моральних страждань під час виконання своїх трудових обовязків.

Рішенням Конституційного Суду України № 20-пр/2008 від 08.10.2008 р. обовязок по відшкодуванню моральної шкоди громадянам, які постраждали на підприємствах внаслідок виробничої травми чи професійного захворювання, було покладено на підприємства, з чиєї вини відбулися відповідні події.

Таким чином, саме на підприємство покладено обовязок відшкодувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь-яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, суд не може прийняти до уваги доводи відповідача, зазначені у запереченні про недоведеність спричинення моральної шкоди позивачем. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоровя потерпілого погіршено.

ОСОБА_2 вимог ст..23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких відносяться, крім інших, витрати на правничу допомогу.

ОСОБА_2 ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_2 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати.

Таким чином, суд повно і всебічно зясувавши обставини по справі, надані суду докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, мешкає за адресою: Донецька область. ОСОБА_3, вул.Берегова, 121/39, до Державного підприємства «Селидіввугілля», , розташоване за адресою: Донецька область, м.Селидове, вул.К.Маркса,41, в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Котляревська», , розташоване за адресою: Донецька область, м.Новогродівка, вул.Паркова, 38а, оф.1, про стягнення відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя на виробництві задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Котляревська» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну ушкодження здоровя у розмірі 89820 (вісімдесят девять тисяч вісімсот двадцять) грн.. 00 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Котляревська» судовий збір в доход держави у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за вимоги немайнового характеру.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення було складено та підписано 15.02.2019 року.

Суддя В.Г.Черков