Провадження № 2/760/1746/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 січня 2019 року Солом'янський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - Букіної О.М.
при секретарі - Кривулько С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві за правилами спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
24.10.2018 позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1.
В обгрунтування позовних вимог зазначає, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.04.2003 та договору дарування частини квартири від 17.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю.
Вказує, що у спірній квартирі, значиться зареєстрованою також відповідач ОСОБА_2 з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбу з 22.01.1989 по 23.05.2018.
Позивач посилається, що відповідач не проживає у вказаній вище квартирі більше року, участі в оплаті житлово-комунальних послуг не приймає.
Також посилається, що відповідач не має права власності на спірну квартиру та відповідного житлового сервітуту в силу закону та договору не набула.
Зазначає, що реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу у здійсненні права власності, а тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.
З огляду на викладене, позивач просив задовольнити позов.
24.10.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.
Ухвалою суду від 25.10.2018 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правила спрощеного провадження з викликом сторін.
Відзив на позовну заяву відповідачем не подано.
Позивач в судове засідання не з'явився, проте останнім подано заяву в якій просить справу слухати у його відсутність та в разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України.
Про причину неявки суд до відома не поставила.
Судова повістка, що направлялась на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, не отримана останньою та повернулася до суду у зв'язку з закінченням терміну зберігання.
Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання.
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить позивачу, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16.04.2003, виданого віддділом приватизації державного житла Солом"янської районної в м.Києві державної адміністрації та договором дарування частки квартири від 17.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю. , що зареєстровано в реєстрі за № 810 (а.с.5,6).
Як вбачається з наявної у справі копії договору дарування, 17.04.2018 відповідач подарувала позивачу 1/2 частину спірної квартири, проте з реєстраційного обліку за спірною адресою не зналася.
Згідно матеріалів справи також вбачається, що відповідач є колишньою дружиною позивача, шлюб з якою було розірвано 23.05.2018, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.9).
У своєму позові позивач посилався на те, що відповідач більше року у спірній квартирі не прожває, не є членом його сім"ї та відповідно внаслідок відчуження 1/2 частини спірної квартири, втратила право і на користування даним житлом.
Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 150 Житлового кодексу України, власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Згідно матеріалів справи вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 значиться зареєстрованим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тобто бувший власник та бувша дружина позивача ( а.с. 13-14).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у спірній квартирі не проживає з грудня 2017 та її речей у даній квартирі не має ( а.с. 36-39).
Разом з цим, з матеріалів справи також вбачається, що відповідач у родинних стосунках з позивачем не перебуває та відповідно житлового сервітуту після відчуження частини спірної квартири, ні в силу закону, ні в силу договору не набула.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Таким чином, з огляду на припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини спірної квартири та розірвання шлюбу з позивачем, суд вважає, що за вказаних обставин припинилося право відповідача на користування цією квартирою, оскільки право користування є похідним від права власності та відповідно, відповідач не є членом сім"ї власника спірного житла та не набула права на користування ні в силу закону, ні в силу договору.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 застосовуючи положення статті 391 ЦК України відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім"ї, попередніми членами його сім"ї, а також членами сім"ї поперднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника житла таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України) із знаттям останнього з реєстрації.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З огляду на те, що у відповідача відсутнє право власності на спірну квартиру та відповідно останній не має права на її користування ні в силу закону, ні в силу договору, а тому звернення позивача до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням узгоджується з вимогами чинного законодавтсва та обраному способу поновлення порушених прав.
З огляду на викладене вище, оцінюючи зібрані по справі і досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п.9 ч.1 ст.5 Закону України « Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Виходячи з цих обставин, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.
Керуючись ст.ст. 317, 319, 321,346, 383,391 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 (фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь держави судовий збір у розмір 704,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Букіна О.М.