Справа № 463/4917/18
Провадження № 2/463/417/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Гирич С. В.

за участю секретаря судового засідання Попович Х.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_5 С.А Біленької С.М ОСОБА_6

третьої особи ОСОБА_7

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , в інтересах якого діє ОСОБА_10 , третіх осіб: ОСОБА_7 , Личаківська районна адміністрація ЛМР про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що він на підставі ордеру №72 від 16.03.1979 року отримав право на зайняття квартири АДРЕСА_1 , разом з сім`єю в складі дружини ОСОБА_7 та трьох дітей. На цей час в квартирі приписана з цих дітей лише донька ОСОБА_10 . Крім цих трьох осіб в квартирі АДРЕСА_1 також прописані ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Вказані особи прописані в квартирі без згоди основного квартиронаймача. На цей час між сторонами постійно виникають конфлікти щодо користування квартирою. Факт не проживання відповідачів в квартирі АДРЕСА_1 підтверджується актом від 26.07.2018 року складеного ЛКП «Господар». Оскільки відповідачі більше шести місяців, без поважних причин, не проживають у квартирі вважає, що вони втратили право користування жилим приміщенням.

Ухвалою судді від 05.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Представником відповідачів подано відзив на позов в якому позовні вимоги заперечили, зазначають, що позивач ОСОБА_14 є їх дідом та прадідом ОСОБА_15 . Усі разом вони проживають та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_8 з дружиною проживали у селі, за межами області, приїжджали у м. Львів для отримання пенсії. Після того як вони стали постійно проживати у м. Львові, у одній квартирі, між ними почали виникати конфлікти у зв`язку з чим пред`явлено цей позов. Зазначають, що з моменту народження і по теперішній час проживають у спірній квартирі, тому позовні вимоги вважають необґрунтованими та просять у задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_8 подав суду відповідь на відзив у якій вказує на те, що факт не проживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується актом від 26.07.2018 року складеного ЛКП «Господар», а також показами свідків. Крім цього ЛКП «Господар» складено ще один акт, який підтверджує не проживання відповідачів більше шести місяців без поважних причин у квартирі АДРЕСА_1 , а тому вони вважаються такими що втратили право користування жилим приміщенням.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідач ОСОБА_2 , представники відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, оскільки вважають, що відсутні підстави для визнання відповідачів втратившими право на житло.

Третя особа ОСОБА_7 позов ОСОБА_8 підтримала, вказала, що відповідачі не проживають у квартирі, а тому просить позов задоволити.

Представник третьої особи Личаківської районної адміністрації ЛМР в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Подала суду заяву у якій просить розгляд справи призначеної на 18.09.2019 року проводити без її участі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру від 16.03.1979 року №72 ОСОБА_8 разом з сім`єю - дружиною ОСОБА_7 та дітьми надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 . ( а.с.7)

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 15.05.2017 року №2845 власником кв. АДРЕСА_1 є міська рада, у квартирі зареєстровано шестеро осіб ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , основним квартиронаймачем є ОСОБА_8 ( а.с.6).

ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом, просить визнати внуків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та правнука ОСОБА_9 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 на тій підставі, що вони більше шести місяців, без поважних причин, не проживають у спірному житлі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до ч.1, 2 ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

На підтвердження позовних вимог позивачем ОСОБА_8 надано суду акт від 26.07.2018 року, що складений комісією в складі майстра виробничої дільниці Волошин Г.В. та оператора диспетчерської служби ОСОБА_16 , з виходом на адресу по АДРЕСА_2 про те, що зі слів сусідів з кв.7 ОСОБА_17 та кв.16 ОСОБА_18 ОСОБА_11 , ОСОБА_13 і ОСОБА_19 по даній адресі не проживають. ( а.с.5).

В судовому засіданні як свідка допитано ОСОБА_17 з приводу складання акту від 26.07.2018 року. Останній суду показав, що дійсно у липні 2018 року до нього підійшов сусід ОСОБА_20 , пояснив, що між ОСОБА_21 та його внуками виник конфлікт і треба підписати акт та допомогти ОСОБА_22 . Він підписав акт, ствердив, що жодної комісії не було і на спірну квартиру ніхто не виходив. У цій квартирі проживали сторони до конфлікту, він бачив відповідачку ОСОБА_23 , її чоловіка і як вона гуляла з коляскою з дитиною, на даний час її бачить рідко.

Свідок ОСОБА_18 дав суду покази про те, що відповідачі проживали у квартирі, зараз також проживає бабця та дід позивач по справі з дружиною. Між ними постійно виникають конфлікти, життя стареньким не має, бо вони знущаються із стареньких. Тому, щоб їм допомогти, підписав акт, підтвердив, що жодної комісії при складанні акту не було і у квартиру вони не заходили.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ході розгляду справи позивачем на підтвердження позовних вимог також долучено акт від 26.11.2018 року ( а.с.75) складений ОСОБА_24 , майстром виробничої дільниці ЛКП «Господар», ОСОБА_16 , майстра виробничої дільниці ЛКП «Господар» відповідно до якого ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 зареєстровані, однак не проживають за адресою АДРЕСА_2 . Цей факт підтверджують сусіди ОСОБА_18 , ОСОБА_17 .

Даючи оцінку вище вказаному акту судом встановлено, що у такому не вказано, протягом якого саме періоду відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 не проживають у спірному житлі, лише вказано що такі не проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні як свідка допитано ОСОБА_27 який суду дав покази про те, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає його дочка ОСОБА_28 та син і тесть і теща. Він проживав у цій квартирі близько 20 років. Фактично тривалий час у квартирі проживали діти, а тесть і теща жили в іншій області, лише приїздили за пенсією. Весною 2018 року проживати з села у квартиру приїхала тесть та теща позивач ОСОБА_29 з дружиною. Дочка ОСОБА_28 проживала у житлі до травня 2018 року постійно, однак через постійні конфлікти і через те, що її виганяли дід і бабця, спільно жити стало неможливо. Але його дочка ОСОБА_11 приходить у квартиру час від часу, користується речами, які там є, він щоб допомогти дочці оплачує за квартиру.

Відповідачем надано суду дублікати квитанцій ( а.с.40-57) на підтвердження того, що її батько ОСОБА_30 здійснював оплату за телефон, послуги теплопостачання кв. АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_31 дав суду покази про те, що є другом та сусідом по будинку ОСОБА_32 та ОСОБА_33 , часто буває у гостях, знає їх з дитинства. У квартирі АДРЕСА_3 був за останніх шість місяців разів три, діда ОСОБА_34 з дружиною не бачив. Знає, що ОСОБА_28 живе у цій квартирі з дитинства, він бував у квартирі на святі, що вона організовувала.

Свідок ОСОБА_35 суду показала, що знає сім`ю позивачів та відповідачів, є їх сусідкою. Знає, що у квартирі проживає дочка ОСОБА_36 , бачить їх часто, т.я. та гуляє з дитиною і вигулюють разом собак. ОСОБА_37 знає, але на бачила. Ствердила, що у квартирі близько пів року не була, чула, що коли приїхали дід і бабця у них почалися конфлікти.

Свідок ОСОБА_38 дала суду покази про те, що знає позивача та відповідачів довгий час. Знає, що всі живуть у квартирі по АДРЕСА_4 . Позивач ОСОБА_29 з дружиною жили в іншому місці, у селі, приїздили раз в пів року за пенсією, а тепер живуть у квартирі.

Свідок ОСОБА_39 дав суду покази про те, що позивачів та відповідачів знає особисто, є сусідом поверху вище. Ствердив, що у спірній квартирі проживає ОСОБА_11 з батьками, батьки ОСОБА_40 проживали до 2003 року . ОСОБА_41 також знає, оскільки він тут народився. Відповідачів бачить часто, ОСОБА_11 гуляє з дитиною у дворі та разом з мамою.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Ще більшої переконливості в необхідності захисту такого базового соціально-економічного права людини як право на житло, надає те, що Конвенцією права пов`язані з житлом захищені двічі: ст. 8 документа передбачає право на «повагу до житла», а ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на «повагу до майна».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 03.03.2011, визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява №19009/04, п. 50).

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, надані суду покази свідків, судом встановлено, що позивачем подано позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом у серпні 2018 року, однак жодний свідок в судовому засіданні не ствердив суду, що відповідачі до цього часу, більше шести місяців, не проживають у спірній квартирі без поважної причини. Крім цього у актах, що долучені позивачем на підтвердження позовних вимог не вказано періоду протягом якого відповідачі не проживають у спірному житлі.

Тому суд приходить до висновку, що позивачем не доведено в судовому засіданні факту не проживання відповідачів у спірному житлі більше шести місяців. Посилання позивача на те, що відповідачі без його згоди вселилися у спірне житло в судовому засіданні будь - якими доказами не доведено. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі користуються займаним приміщенням на законних підставах і їх виселення призведе до порушення конституційного права особи на житло, таким чином відсутні правові підстави для задоволення позову.

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , в інтересах якого діє ОСОБА_10 , треті особи: ОСОБА_7 , Личаківська районна адміністрація ЛМР про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням відмовити за безпідставністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_8 , місце проживання: АДРЕСА_2 ., ІПН НОМЕР_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_9 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1

Третя особа: Личаківська районна адміністрація ЛМР, м.Львів, вул.К.Левицького, 67, .

Дата складання повного рішення суду 23 вересня 2019 року.

Суддя: Гирич С. В.