ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8016/18 Номер провадження 22-ц/814/677/19Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В.М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гайтоти Ірини Миколаївни, представника ОСОБА_3, на заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 18 грудня 2018 року (час ухвалення судового рішення не зазначений; дата виготовлення повного тексту судового рішення - 18 грудня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Корнет 2» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким стягнути з ПП «Корнет 2» на її користь середній заробіток з дня звільнення та до моменту подання позову у сумі 130 000 грн., 3 % річних та індекс інфляції у розмірі 14 384 грн. 52 коп.

Заявлені вимоги мотивовано тим, що за направленням Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості позивачка працювала в ПП «Корнет 2» з 29 серпня по 29 вересня 2017 року, була звільнена на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні позивачці не виплачена заробітна плата.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 18 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено за недоведеністю.

Адвокат Гайтота І.М., представник ОСОБА_3, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги наведені доводи позовної заяви, а також стверджується, що суд першої інстанції неправильно оцінив докази, надані позивачем у підтвердження позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебувала на обліку у Полтавському міськрайонному центрі зайнятості і 23 серпня 20017 року її направлено на працевлаштування на вільне робоче місце до ПП «Корнет 2» на робоче (вакантне) місце - кошторисник, відповідно до інформації про потребу у працівниках від 08.08.2017 року (а.с.8,14).

Згідно копії трудової книжки наказом № 6 від 29.08.2017 року ОСОБА_3 прийнято на посаду інженера з проектно-кошторисної роботи до ПП «Корнет» і наказом №11 від 29.09.2017 року позивачку звільнено з займаної посади за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.9).

Відповідно до копії звітності інформації про попит на робочу силу (вакансії) розмір заробітної плати на посаді кошторисника в ПП «Корнет 2» за станом на серпень 2017 року складав 10 000 грн., включаючи премії, надбавки, інші заохочувальні і компенсаційні виплати, у тому числі основна заробітна плата - 5 500 грн. (а.с.16).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність заборгованості по заробітній платі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

За змістом наведених норм права підставою для задоволення вимог працівника про стягнення з підприємства на його користь заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є доведеність таких фактів: працівник прийнятий на роботу, йому призначена (визначена) заробітна плата за виконану роботу у певному розмірі, при звільненні працівнику не виплачені усі суми, що йому належать від підприємства, тобто заробітна плата та інші виплати, передбачені трудовим законодавством і трудовим договором.

Відповідно до ст.12, ст.77, ст.78, ст.79, ст.80, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно правил оцінки доказів (ст.89 ЦПК України) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У підтвердження заявлених вимог позивачем суду надано світлокопії таких документів: направлення на працевлаштування (а.с.8), витяг із трудової книжки (а.с.9), лист Управлення Держпраці у Полтавській області від 27 жовтня 2017 року (а.с.10), листи - відповіді на адвокатські запити Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості від 19 вересня 2018 року і від 24 вересня 2018 року (а.с.13,15), корінець направлення на працевлаштування на вільне робоче місце (а.с.14), інформація про попит на робочу силу (вакансії) (а.с.16-17).

Аналіз наведених доказів дає підстави вважати достовірно доведеним лише те, що ОСОБА_3 за направленням Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості 29 серпня 2017 року була прийнята на роботу у ПП «Корнет 2» на посаду інженера з проектно-кошторисної роботи і 29 вересня 2017 року звільнена з роботи. Інформація про попит на робочу силу (вакансії), навіть у сукупності з іншими доказами, не є достатнім і достовірним доказом того, що у період роботи ОСОБА_3 була призначена (нарахована) заробітна плата саме у розмірі 10 000 грн., оскільки цей документ є лише декларацією про можливий майбутній заробіток для особи, яка направляється на роботу, враховуючи також те, що 4 500 грн. із вказаної суми є премії, надбавки, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які відповідно до положень Глави VІІІ КЗпП України, ст.2, ст.12, ст.34 ЗУ «Про оплату праці» виплачуються працівникові за певних умов. Наявні докази не підтверджують також того, що при звільненні з позивачу не були виплачені усі належні від підприємства кошти.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач та її представник не скористалися правом на витребування доказів (ст.84 ЦПК України), окрім того ст.81 та 82 ЦПК України не місять винятків щодо правил доказування у спорах про стягнення заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, зробив правильні висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів позивача, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на порушення судом норм процесуального права, які призвели до помилкової (неправильної) оцінки доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не містять посилання на обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст. 367, п.1ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Гайтоти Ірини Миколаївни, представника ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18 лютого 2019 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов