ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8012/19 Справа № 201/6195/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства ПРАВЕКС-БАНК на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2019 року по справі за позовом акціонерного товариства ПРАВЕКС-БАНК до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства ПРАВЕКС-БАНК про визнання припиненими правовідносин за кредитним договором, припиненою поруки, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2018 року акціонерне товариство ПРАВЕКС-БАНК (далі АТ ПРАВЕКС-БАНК) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи його тим, що 30 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №4276-051/09Р, відповідно до умов якого останній було надано кредит в розмірі 40.000 доларів США.

Зазначали, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 30 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №4276-051/06Р.

З тією ж метою, 30 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №4276-051/06Р.

Вказували, що банк виконав умови договору та надав обумовлені ним грошові кошти, втім банку стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 померла, у зв`язку з чим вони перестали нараховувати відсотки за кредитом, проте за кредитним договором була допущена заборгованість у загальному розмірі 27.232 долари США, що еквівалентно 722.832 грн.40 коп.

Посилаючись на те, що 29 грудня 2014 року вони отримали від нотаріуса повідомлення, з якого їм стало відомо про те, що 12 грудня 2014 року ОСОБА_1 , було видано свідоцтво про право власності та свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки, крім того саме ОСОБА_1 виступав поручителем за кредитним договором, а тому просили суд ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 27.232 долари США, що еквівалентно 722.832 грн.40 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом застосування процедури продажу на прилюдних торгах в межах виконавчого провадження за ціною, що становить 504.048 грн.51 коп.

31 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ ПРАВЕКС-БАНК про визнання припиненими правовідносин за кредитним договором, припиненою поруки, мотивуючи його тим, що 30 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №4276-051/09Р та іпотечний договір №4276-051/06Р.

Зазначав, що між ним та банком було укладено договір поруки №4276-051/06Р.

Вказував,що ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 померла, а він є її спадкоємцем.

Посилаючись на те, що у зв`язку із смертю позичальника кредитний договір, який є основним зобов`язанням, припинений, а отже договір поруки також є припиненим, в той час коли позов банку свідчить про те, що вони не визнають факту припинення правовідносин, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати припиненими правовідносини між ОСОБА_2 та банком за кредитним договором від 30 листопада 2006 року №4276-051/06Р, а також визнати припиненою поруку за договором поруки від 30 листопада 2006 року №4276-051/06Р, що був укладений між ним та банком.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2019 року в задоволенні позову АТ ПРАВЕКС-БАНК та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач за первісним позовом АТ ПРАВЕКС-БАНК, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні їхнього позову та постановити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, банк звертався з вимогами до спадкоємців боржника через нотаріальні контори за місцем відкриття спадщини, позичальник померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а першу претензію вони надіслали 06 березня 2012 року.

09 вересня 2019 року ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу банку, в якому зазначав, що банк пропустив строки, визначенні ст.ст.1281,1282 ЦК України, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, а тому просив апеляційну скаргу відхили, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 30 листопада 2006 року між АТ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №4276-051/09Р, відповідно до умов якого останній було надано кредит в розмірі 40.000 доларів США на споживчі потреби.

В забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 30 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №4276-051/06Р, предметом якого виступала квартира АДРЕСА_1 .

З тією ж метою 30 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №4276-051/06Р.

05 січня ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла та після її смерті спадщину прийняв її чоловік відповідач ОСОБА_1 , на ім`я якого 12 грудня 2014 року П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину, у тому числі на квартиру, що є предметом іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суд прийшов до висновку про їх безпідставність, залишаючи без задоволення позовні вимоги банку суд першої інстанції керувався тим, що банк в силу ч.4 ст.1281 ЦК України втратив право відповідної вимоги до відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній банком частині у зв`язку з наступним.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Разом з тим зазначена норма застосовується в разі дотримання кредитором статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.

Відповідно до пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за №283/8882, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Таким чином, стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 10 січня 2012 року повідомив банк про смерть позивальника ОСОБА_2 (а.с.142).

П`ята дніпропетровська державна нотаріальна контора 17 грудня 2014 року повідомила АТ ПРАВЕКС-БАНК, що 12 грудня 2014 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 (а.с.13).

16 грудня 2015 року банк надіслав вимогу ОСОБА_1 з посиланням на повідомлення, отримане ними від П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори 17 грудня 2014 року (а.с.19).

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про втрату банком права відповідної вимоги до відповідача в силу ч.4 ст.1281 ЦК України, та доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Позивачем до позову були долучені копії претензій від 06 березня 2012 року та від 18 липня 2014 року, адресовані Першій павлоградській державній нотаріальній конторі (а.с.14,15-16) та саме на ці претензії, як на доказ того, що ними не пропущено строк пред`явлення вимоги до спадкоємця банк посилається в своїй апеляційній скарзі.

Втім дані претензії не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки банком на долучено жодних доказів направлення їх до нотаріальної контори, та доказів їх отримання, а під час судового засідання представник банку зазначав про те, що відповідні докази відсутні.

Крім того, вони адресовані Першій павлоградській державній нотаріальній конторі в той час коли відповідь буда отримана від П`ятої дніпропетровської державної нотаріальна контора.

Також колегія суддів звертає увагу не те, що 29 червня 2016 року за вих.№ 560-06/16 ТОВ Вердикт Консалтинг, який надає АТ ПРАВЕКС-БАНК послуги із стягнення заборгованості, надіслав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимогу про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договору (а.с.144-145).

23 травня 2018 року за вих.№1588519 ТОВ Укрборг надсилало ОСОБА_2 вимогу про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором (а.с.146).

Тобто, достеменно знаючи з відповіді П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 17 грудня 2014 року про те, що 12 грудня 2014 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , банк і в 2018 році надсилав померлій ОСОБА_2 претензію про погашення заборгованості.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства ПРАВЕКС-БАНК залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.