Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Київ

5 серпня 2019 року

м. Ки

справа № 391/149/18

провадження № 61-7538св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа -приватний нотаріус Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодова Людмила Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2018 року у складі судді Мумиги І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 березня 2019 року у складі колегії суддів: Дуковського О. Л., Письменного О. А., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру обов`язкової частки у заповіті.

Позов мотивований тим, що після смерті матері, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на належне їй майно. У зв`язку із цим він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. 28 лютого 2018 року ОСОБА_2 теж подала заяву про видачу свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині.

Вказував, що зазначена обставина є перешкодою в отриманні ним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на всю земельну ділянку оскільки відповідачка не піклувалася про хвору матір, не утримувала її та не лікувала, тому він змушений звернутися до суду про зменшення обов`язкової частки.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив зменшити розмір обов`язкової частки у заповіті ОСОБА_3 , складеного на користь ОСОБА_1 , право на яку має ОСОБА_2 , з 1/4 частки на нуль.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодової Людмили Анатоліївни, про зменшення розміру обов`язкової частки у заповіті відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки на момент смерті ОСОБА_3 її донька ОСОБА_2 була пенсіонером, тобто досягла певного віку, який згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» надавав їй право вийти на пенсію (скорочений пенсійний вік), тому на час відкриття спадщини вона була непрацездатною.

При цьому районний суд зазначив, що Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) не передбачає зменшення обов`язкової частки до 0 (нуля), тобто до позбавлення особи права на обов`язкову частку. Тому, враховуючи положення статті 1241 ЦК України вважав позов таким, що не підлягає задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 28 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність законних підстав для зменшення обов`язкової частки у спадщині до нуля є правильними, оскільки це фактично позбавляє особу права на обов`язкову частку у спадщині.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд або ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норму матеріального права, передбачену статтею 1241 ЦК України та не враховано її офіційне тлумачення, здійснене Конституційним Судом України у рішенні від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014, де зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в у установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності».

У зв`язку із зазначеним, вважає, що відповідачка може мати право на обов`язкову частку у заповіті за умови, що вона має інвалідність незалежно від групи інвалідності.

Вказує, що при розгляді справи судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 не має інвалідності, має пенсію, яка їй призначена до досягнення нею пенсійного віку. При цьому зазначає, що відповідач проживала окремо від спадкодавця в іншому місті (Києві), де вона працювала постійно, догляд за матір`ю ОСОБА_3 не здійснювала, не опікувалася нею під час хвороби, не надавала ніякої допомоги в побуті, участі у матеріальному утримання немічної та хворої матері не здійснювала, відносини з матір`ю не підтримувала .

Щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права посилається на те, що питання про зменшення обов`язкової частки у заповіті з 1/4 до нуля судові інстанції не вирішили. Зазначає, що у судових рішеннях відсутні мотиви відмови у задоволенні позовних вимог щодо зменшення обов`язкової частки у спадщині.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення суду попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на належне їй майно. Постановою приватного нотаріуса Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області Солодовою Л. А. від 28 лютого 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 6,58 га, що розташована на території Компаніївської селищної ради Кіровоградської області, у зв`язку з подачею дочки спадкодавця ОСОБА_2 заяви про видачу свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині на ј земельної ділянки від площі 6,58 га, оскільки нею надано документи, що підтверджують її непрацездатність на момент відкриття спадщини. (а. с. 15).

Документом, що підтверджує непрацездатність ОСОБА_2 є пенсійне посвідчення від 14 січня 2015 року серії НОМЕР_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 перебуває на пенсії за віком довічно (а. с. 80).

Крім того, судами встановлено, що 13 грудня 2016 року ОСОБА_3 було складено заповіт на ім`я ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області та зареєстрований в реєстрі № 1312.

Заявник обгрунтовує касаційну скаргу рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014, яким визначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Посилаючись на вказане рішення Конституційного Суду України ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 , яка не має статусу інваліда, не має права на спадкування обов`язкової частки у спадщині після смерті матері.

При цьому у пункті 2.3 вказаного рішення Конституційного Суду України вказано, що зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Так, згідно із частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-ХIV (далі - Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV з наступними змінами (далі - Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що до непрацездатних осіб у тому числі відносяться особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.В оскаржуваних рішеннях суди попередніх інстанцій посилаються на зазначене рішення Конституційного Суду України, правильно його застосовують та тлумачать. Відтак, доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не має права на спадкування обов`язкової частки у спадщині після смерті матері у зв`язку із відсутністю у неї статусу інваліда, зводяться до неправильного тлумачення заявником положень статті 1241 ЦК України та рішення Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Отже, ОСОБА_2 є непрацездатною особою у зв`язку із досягненням пенсійного віку.

Щодо доводів заявника про відсутність в оскаржуваних рішеннях обґрунтування вирішення питання про зменшення обов`язкової частки у заповіті з 1/4 до нуля, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані не на зменшення розміру обов`язкової частки у заповіті, а на позбавлення відповідача ОСОБА_2 права на обов`язкову частку у спадщині, що не передбачено положеннями ЦК України. З огляду на це, доводи заявника у цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2018 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк