Головуючий суду 1 інстанції -Пронька В.В.
Доповідач -Стахова Н.В.
Справа № 420/510/18
Провадження № 22-ц/810/333/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Стахової Н.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового

засідання: Сінько А.І.

учасники справи:

позивач: Державне підприємство «Донецький експертно- технічний центр Держпраці»

відповідач: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Донецький експертно- технічний центр Держпраці» на заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 28 серпня 2018 року (постановлену суддею Пронька В.В.) за позовом Державного підприємства «Донецький експертно- технічний центр Держпраці» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В с т а н о в и в:

У квітні 2018 року Державне підприємство «Донецький експертно- технічний центр Держпраці» (далі - позивач ДП «Донецький експертно- технічний центр Держпраці») звернулось з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач), в якому просило стягнути суму в розмірі 19778,63 грн., як витрати понесені позивачем за навчання відповідача, пеню та відпускні кошти за два календарних дні основної відпустки.

Позовна заява мотивована тим, що 30 квітня 2015 року між сторонами було укладено договір № 227-04.15 про підвищення кваліфікації, 06 травня 2015 року було укладено договір про підвищення кваліфікації № 07, 05 червня 2015 року - договір про підвищення кваліфікації № 13, 31 березня 2016 року - договір про підвищення кваліфікації № 6, 30 червня 2016 року - договір про підвищення кваліфікації № 20. Згідно умов зазначених договорів позивач вчинив комплекс заходів щодо підвищення кваліфікації ОСОБА_3 При укладенні договорів сторони виходили з того, що відповідач має перебувати у трудових відносинах не менше 3 (трьох) років з моменту завершення навчання. Також сторони погодили, що вартість навчання складає за договором № 227-04.15 від 30 квітня 2015 року - 2795 грн., за договором № 07 від 06 травня 2015 року - 3354 грн., за договором № 13 від 05 червня 2015 року - 4272,52 грн., за договором № 6 від 31 березня 2016 року - 8822,28 грн., за договором № 20 від 30 червня 2016 року - 4718,35 грн. Однак, не відпрацювавши три роки, як це передбачено п.2.6 договорів, 16 березня 2018 року ОСОБА_3 згідно наказу № 32 було звільнено з посади начальника лабораторії неруйнівного контролю та технічного діагностування Донецького комплексного відділу Державного підприємства «Донецький експерно - технічний центр Держпраці» на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв'язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

Відповідно до п.2.6.2 вищезазначених договорів у випадку дострокового (до закінчення терміну, вказаного у п. 2.6 цих договорів) розірвання працівником трудових відносин з роботодавцем, працівник зобов'язується відшкодувати роботодавцю частину витрат на навчання пропорційно невідпрацьованій кількості місяців, а також сплатити пеню в розмірі 120% облікової ставки НБУ, за кожен день, починаючи з дати, коли були здійснені витрати по дату фактичного відшкодування. Пеня на витрати, пов'язані з проживанням, проїздом та відрядженням не нараховується.

За наведених обставин, позивач на підставі ст.ст. 629, 530, 526, 527, 610, 612 Цивільного кодексу України просив стягнути витрати понесені ДП «Донецький експертно- технічний центр Держпраці» на навчання відповідача, оскільки останнім не було виконано умови договорів про відпрацювання на підприємстві не менше 3 років з моменту закінчення навчання.

Також, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 відпускні кошти за два календарних дні основної відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року у розмірі 819,08 грн., посилаючись на те, що згідно наказу № 19к від 20 лютого 2018 року відповідачу було надано частину щорічної основної відпустки у кількості шість календарних днів та додаткову відпустку за ненормований робочий день у кількості чотирьох календарних днів за період роботи з 01 грудня 2016 року по 30 листопада 2017 року, та вісім день за свято Міжнародний жіночий день за період роботи з 01 грудня 2017 року до 30 листопада 2018 року, всього дев'ятнадцять календарних днів з 26 лютого 2018 року до 16 березня 2018 року. Отже, за період роботи з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2017 року відповідачем було використано основну відпустку у кількості двадцять чотири календарних дні та додаткову відпустку на ненормований робочий день та особливий характер праці у кількості чотири календарних дні, разом двадцятьвісім календарних днів у повному обсязі. За період роботи з 30 листопада 2017 року по 16 березня 2018 року відповідач мав право на отримання щорічної відпустки у кількості шість календарних днів пропорційно відпрацьованому ним часу, що підтверджується довідкою № 290 від 26 березня 2018 року. Фактично, згідно наказу № 19к від 20 лютого 2018 року відповідач використав вісім календарних днів основної відпустки за період роботи з 01 грудня 2017 року по 30 листопада 2018 року. Однак пропорційно відпрацьованому часу з 01 грудня 2017 року до моменту звільнення - 16 березня 2018 року відповідач мав право на отримання щорічної відпустки тривалістю шість календарних днів. Таким чином відповідач отримав два дні щорічної відпустки в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу. Отже, відповідач з 26 лютого 2018 року по 16 березня 2018 року перебував у відпустці, здійснити відрахування з заробітної плати або сум, що підлягали виплаті йому при звільненні було неможливо через відсутність таких виплат. В добровільному порядку здійснити погашення заборгованості відповідач відмовився, тому позивач просить стягнути заборгованість у судовому порядку.

Заочним рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 28 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ДП «Донецький експертно- технічний центр Держпраці» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, позивач ДП «Донецький експертно- технічний центр Держпраці» подав апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржуване рішення незаконним та необгрунтованим, внаслідок неправильного його дослідження та оцінки, і неправильного визначення відповідно до встановлених обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги є фактично підстави позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідач про час та місце апеляційного розгляду були повідомлений належним чином (позивач - відповідно до положень Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції»).

Заслухавши суддю-доповідача, представника скаржника, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. При виборі і застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всеобічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всеобічного і повного дослідження обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення в повній мірі не відповідає та через це підлягає зміні з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ДП «Донецький експертно- технічний центр Держпраці», суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склались трудові відносини, а відповідно до системного аналізу ст.ст.201,204,206,207 КЗпП України витрати по навчанню працівника покладаються на роботодавця, а тому застосування ст.ст. 526,527,530,610,612,629 ЦК України в даному випадку є помилковим.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача суми відпускних за два календарні дні основної відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу у сумі 819,08 грн., суд дійшов висновку, що позивач виплатив ці кошти добровільно, а тому ці кошти набуті відповідачем добросовісно, і відповідно до ст. 1215 ЦК України поверненню не підлягають. Оскільки підставою отримання відповідачем суми у розмірі 819,08 грн. було його право на отримання відпустки, яке після його звільнення до відпрацьованого періоду, за який ця відпустка надавалася, відпало, то вказана сума вважається безпідставно набутою.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Судом встановлені наступні факти, які підтверджуються матеріалами справи.

Згідно з наказом № 342 к від 01.12.2010 року «Про прийом на роботу ОСОБА_3.». відповідач 01.12.2010 був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держпраці».

Відповідно до наказу № 32к від 16.03.2018 року відповідача було звільнено з посади начальника лабораторії неруйнівного контро технічного діагностування Донецького комплексного відділу Державного підприємства «Донецький експертно-технічний центр Держпраці» за власним бажанням у зв'язку із доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку за ст. 38 України.

Тобто, встановлено, що з 01.12.2010 року по 16.03.2018 року сторони у справі перебували у трудових відносинах.

30 квітня 2015 року між позивачем та Державним підприємством «Головний навчально-методичний центр Держгірпромнагляду України» було укладено договір № 227-04.15, предметом якого є підвищення кваліфікації та атестація експерта технічної промислової безпеки за напрямом «Проведення технічного огляду та/або експертного обстеження об'єктів котлонагляду». Вартість навчання згідно п. 2.1 зазначеного навчання склала 3354,00 грн. Факт виконання договору підтверджується актом № 1 від 20.05.2015 року прийому-здачі виконаних послуг згідно з Договором № 227-04.15 від 30.04.2015, випискою з рахунку від 08.05.2015 року.

Згідно з наказом №22 ком від 07.05.2015 року відповідача було направлено у відрядження терміном 10 календарних днів з 12 по 21 травня 2015 року до м. Києва- Державного підприємства «Головний навчально-методичний центр Держгірпромнагляду України» для підвищення кваліфікації та атестації за напрямом «Проведення технічного огляду та/або експертного обстеження об'єктів котлонагляду, експертизи проектної документації та можливості суб'єктів господарювання виконувати роботи небезпеки та експлуатувати це обладнання». Факт перебування відповідача у відрядженні підтверджується посвідченням про відрядження №31 від 07.05.2015 року, витрати відповідача на відрядження склали 1 340,13 грн., що підтверджується звітами позивача. Витрати пов`язані з проживання відповідача у м. Києві під час відрядження -2520,00 грн., підтверджені актом №01-05/15 здачі-прийняття робіт.

06 травня 2015 року між позивачем і відповідачем було укладено договір № 07 про підвищення кваліфікації, згідно з яким предметом договору є врегулювання цивільно- правових відносин між роботодавцем (позивачем) та працівником (відповідачем) відносно порядку та умов оплати роботодавцем послуг третіх осіб щодо підвищення кваліфікації (або професійної підготовки, навчання, перепідготовки) працівника.

Положеннями вказаного договору, а саме п.2.2. визначено, що для реалізації мети щодо навчання працівника роботодавець бере на себе зобов'язання організувати, забезпечити та оплатити навчання працівника шляхом укладання відповідних договорів з третіми особами, діяльність яких передбачає надання послуг з навчання працівника за напрямом його професійної діяльності у роботодавця,а працівник зобов'язується пройти процес навчання згідно з програмою та умовами, що визначені договором №227-04.15 від 30.04.2015,який укладено роботодавцем з навчальним закладом, що здійснює навчання.

Умовами договору №07 від 06.05.2015 ( п.2.6) визначено, що укладаючи цей договір щодо порядку та умов оплати праці роботодавцем навчання працівника, сторони виходять з того, що працівник має перебувати у трудових відносинах з роботодавцем не менше З (трьох) років з моменту завершення навчання, передбаченого цим договором.

Відповідно до п.2.6.2 зазначеного договору, у випадку дострокового (до закінчення терміну, вказаного у п.2.6. цього договору) розірвання працівником трудових відносин з роботодавцем, працівник зобов'язується відшкодувати роботодавцю частину витрат на навчання пропорційно невідпрацьованій кількості місяців, а також сплатити пеню в розмірі 120 % облікової ставки НБУ, за кожен день, починаючи з дати, коли були здійснені витрати по дату фактичного відшкодування. Пеня на витрати, пов'язані з проживанням, проїздом та відрядженням не нараховуються. Також, у договорі №07 від 06.05.2015 передбачено, що звільнення працівника у випадках, передбачених п.2.6.1 та п.2.6.2 цього договору є юридичними фактами, які породжують цивільно- правовий обов'язок у працівника щодо відповідного відшкодування витрат роботодавця по оплаті навчання.

Згідно розрахунку позивача (додаток №1), частина витрат на навчання пропорційно невідпрацьованому часу відповідно до умов договору № 07 від 06.05.2015 становить 198,91 грн., на відрядження та проживання - 228,93 грн., пеня за період з 12.05.2015 по 26.03.2018- 2074,38 грн., всього - 2502,22 грн.

05 червня 2015 року між позивачем та Приватним акціонерним товариством «Виробничо-технічне підприємство «Укренергочормет» було укладено угоду №2103-А, предметом якої є проведення атестації фахівця з неруйнівного контролю ОСОБА_3 за капілярним методом. Вартість навчання за вищезазначеною угодою складала 4 272,52 грн. Факт виконання угоди підтверджується актом №2103-А від 13.10.2015 та випискою з рахунку від 19.06.2015.

Відповідно до наказу № 57ком від 08.10.2015 відповідача було направлено у відрядження строком на 4 календарних дня з 11 по 14 жовтня 2015 року у м. Харків - атестаційний центр Приватного акціонерного товариствам «Виробничо-технічне підприємство «Укренергочормет» для проходження атестації з капілярного методу неруйнівного контролю. Перебування відповідача у відрядженні підтверджується посвідченням про відрядження №76 від 09.10.2015. Відповідно до Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № ЦБ-0000260 від 17.10.2015 витрати відповідача на відрядження склали 691,82 грн.

05 червня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №13 про підвищення кваліфікації (або професійної підготовки, навчання, перепідготовки), відповідно до п.1.1 предметом якого є врегулювання цивільно- правових відносин між роботодавцем (позивачем) та працівником (відповідачем) відносно порядку та умов оплати роботодавцем послуг третіх осіб щодо підвищення кваліфікації (або професійної підготовки, навчання, перепідготовки) працівника.

Згідно умов договору №13 вбачається, що для реалізації мети щодо навчання працівника роботодавець бере на себе зобов'язання організувати, забезпечити та оплатити навчання працівника шляхом укладання відповідних договорів з третіми особами, діяльність яких передбачає надання послуг з навчання працівника за напрямом його професійної діяльності у роботодавця.

Згідно п. 2.3. договору, працівник зобов'язується пройти процес навчання згідно з програмою та умовами, що визначені договором №2103-А від 05.06.2015, який укладено роботодавцем з навчальним закладом, що здійснює навчання. Цим же договором визначено, що укладаючи цей договір щодо порядку та умов оплати праці роботодавцем навчання працівника, сторони виходять з того, що працівник має перебувати у трудових відносинах з роботодавцем не менше 3 (трьох) років з моменту завершення навчання, передбаченого цим договором.

Пунктом. 2.6.2 вказаного договору передбачено, що у випадку дострокового (до закінчення терміну, вказаного у п.2.6. цього договору) розірвання працівником трудових відносин з роботодавцем, працівник зобов'язується відшкодувати роботодавцю частину витрат на навчання пропорційно невідпрацьованій кількості місяців, а також сплатити пеню в розмірі 120 % облікової ставки НБУ, за кожен день, починаючи з дати, коли були здійснені витрати по дату фактичного відшкодування. Пеня на витрати, пов'язані з проживанням, проїздом та відрядженням не нараховуються.

Пунктом 3.3 вказаного договору передбачено- звільнення працівника у випадках, передбачених п.2.6.1 та п.2.6.2 цього договору, є юридичними фактами, які породжують цивільно- правовий обов'язок у працівника щодо відповідного відшкодування витрат роботодавця по оплаті навчання.

Згідно розрахунку позивача (додаток № 2), частина витрат на навчання пропорційно невідпрацьованому часу відповідно до умов договору № 13 від 05.06.2015 становить 826,43 грн., на відрядження - 133,82 грн., пеня за період з 11.10.2015 по 26.03.2018 - 2029,93 грн., всього - 2990,21 грн.

23 березня 2016 року між позивачем та Приватним акціонерним товариством «Виробничо-технічне підприємство «Укренергочормет» було укладено угоду №2052-А, предметом якої є атестація фахівця з неруйнівного контролю ОСОБА_3 за візуально-оптичним та магнітним методами. Вартість навчання за вищезазначеною угодою складала 8822,28 грн. Факт виконання угоди підтверджується актом №2052-А від 21.04.2016, платіжним дорученням №1429 від 01.04.2016.

Згідно з наказом ДП «Донецький експертно-технічний центр Держпраці» №17ком від 14.04.2016, відповідача було направлено у відрядження строком на 6 календарних дни: з 17 по 22 квітня 2016 року у м. Харків - до Приватного акціонерного товариства «Виробничо-технічне підприємство «Укренергочормет» для проходження атестації візуально-оптичного та магнітопорошкового методів контролю. Перебування відповідача у відрядженні підтверджується посвідченням про відрядження №26 та відповідно до звіту витрати складали 2448,31 грн.

31 березня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір №6 про підвищення кваліфікації, предметом якого є врегулювання цивільно- правових відносин з роботодавцем (позивачем) та працівником (відповідачем) відносно порядку та умов оплати роботодавцем послуг третіх осіб щодо підвищення кваліфікації (або професійної підготовки, навчання, перепідготовки) працівника. Згідно положень п.2.2. зазначеного договору, для реалізації мети щодо навчання працівника роботодавець бере на себе зобов'язання організувати, забезпечити та оплатити навчання працівника шляхом укладання відповідних договорів з третіми особами, а працівник зобов'язується пройти процес навчання згідно з програмою та умовами, що визначені договором №2052 від 23.06.2016 року.

Положеннями п.2.6 вказаного договору визначено, що укладаючи цей договір щодо порядку та умов оплати праці роботодавцем навчання працівника, сторони виходять з що працівник має перебувати у трудових відносинах з роботодавцем не менше 3 -х років з моменту завершення навчання, передбаченого цим договором.

Згідно п. 2.6.2 договору №6 від 31.03.2016, у випадку дострокового розірвання працівником трудових відносин з роботодавцем, працівник зобов'язується відшкодувати роботодавцю частину витрат з навчання пропорційно невідпрацьованій кількості місяців, а також сплатити пеню в розмірі 120 % облікової ставки НБУ, за кожен день, починаючи з дати, коли були здійснені витрати по дату фактичного відшкодування. Пеня на витрати, пов'язані з проживанням, проїздом та відрядженням не нараховуються.

Умовами договору №6 від 31.03.2016 встановлено, що звільнення працівника у випадках, передбачених п.2.6.1 та п.2.6.2 цього договору є юридичними фактами, які породжують цивільно- правовий обов'язок у працівника щодо відповідного відшкодування витрат роботодавця по оплаті навчання.

Згідно розрахунку позивача (додаток № 3), частина витрат на навчання пропорційно невідпрацьованому часу відповідно до умов договору № 6 від 31.03.2016 становить 3230,81 гри., на відрядження та проживання - 896,60 грн., пеня за період з 18.04.2016 по 26.03.2018- 2984,75 грн., всього - 7112,16 грн.

22 червня 2016 року між позивачем та Приватним акціонерним товариством «Виробничо-технічне підприємство «Укренергочормет» було укладено угоду №2142-У, предметом якої є спеціальна підготовка фахівця з неруйнівного контролю ОСОБА_3 за магнітним методом. Вартість навчання за вищезазначеною угодою склала 1 504,58 грн. Факт виконання угоди підтверджується актом №2142-У від 15.07.2016.

Також 22 червня 2016 року між позивачем та Приватним акціонерним товариством «Виробничо-технічне підприємство «Укренергочормет» було укладено угоду №2143-А, предметом якої є атестація фахівця з неруйнівного контролю ОСОБА_3 за магнітним методом. Вартість навчання за вищезазначеною угодою склала 3 213,77 грн. Факт виконання угоди підтверджується актом. Оплата послуг за вищезазначеними угодами підтверджується платіжним дорученням №1875 від 01.07.2016.

Згідно з наказом №43ком від 30.06.2016, відповідача було направлено у відрядження строком на 14 календарних днів з 03 по 16 липня 2016 року в м. Харків - до Приватного акціонерного товариствам «Виробничо-технічне підприємство «Укренергочормет» для проходження спеціальної підготовки та атестації з магнітного методу неруйнівного контролю. Факт перебування відповідача у відрядженні підтверджується посвідченням про відрядження, а згідно звіту про використання коштів витрати відповідача на відрядження складали 6497,62 грн.

30 червня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір №20 про підвищення кваліфікації, предметом якого є врегулювання цивільно- правових відносин між роботодавцем (позивачем) та працівником (відповідачем) відносно порядку та умов оплати роботодавцем послуг третіх осіб щодо підвищення кваліфікації (або професійної підготовки, навчання, перепідготовки) працівника.

Пунктами 2.2. вищезазначеного договору визначено, що для реалізації мети щодо навчання працівника роботодавець бере на себе зобов'язання організувати, забезпечити та оплатити навчання працівника шляхом укладання відповідних договорів з третіми особами, діяльність яких передбачає надання послуг з навчання працівника за напрямом його професійної діяльності у роботодавця, а пунктом 2.3. цього договору - що працівник зобов'язується пройти процес навчання згідно з програмою та умовами, що визначені угодою №2142-У від 22.06.2016 та угодою №2143-А від 22.06.2016, які укладено роботодавцем з навчальним закладом, що здійснює навчання.

Відповідно до п.2.6 договору №20 від 30.06.2016, укладаючи цей договір щодо порядку та умов оплати праці роботодавцем навчання працівника, сторони виходять з того, що працівник має перебувати у трудових відносинах з роботодавцем не менше 3 (трьох) років з моменту завершення навчання, передбаченого цим договором.

Вказаним договором також передбачено, що у випадку дострокового (до закінчення терміну, вказаного у п.2.6. цього договору) розірвання працівником трудових відносин з роботодавцем, працівник зобов'язується відшкодувати роботодавцю частину витрат на навчання пропорційно невідпрацьованій кількості місяців, а також сплатити пеню в розмірі 120 % облікової ставки НБУ, за кожен день, починаючи з дати, коли були здійснені витрати по дату фактичного відшкодування. Пеня на витрати, пов'язані з проживанням, проїздом та відрядженням не нараховуються.

Пунктом 3.3 договору №20 від 30.06.2016 встановлено, що звільнення працівника у випадках, передбачених п.2.6.1 та п.2.6.2 цього договору, є юридичними фактами, які породжують цивільно- правовий обов'язок у працівника щодо відповідного відшкодування витрат роботодавця по оплаті навчання.

Згідно розрахунку позивача (додаток № 4), частина витрат на навчання пропорційно невідпрацьованому часу відповідно до умов договору № 20 від 30.06.2016 становить 2094,17 грн., на відрядження та проживання - 2883,88 грн., пеня за період з 04.07.2016 по 26.03.2018- 1376,91 грн., всього - 6354,96 грн.

Таким чином, судом встановлено, що договори про підвищення кваліфікації (або професійної підготовки, навчання, перепідготовки) № 07 від 06.05.2015, № 13 від 05.06.2015, № 6 від 31.03.2016 та №20 від 30.06.2016, сторонами спору було укладено під час перебування ОСОБА_3 з позивачем у трудових відносинах.

Судом встановлено, що позивачем вжито заходів досудового врегулювання спору, повідомлено відповідача про необхідність у зв'язку зі звільненням невідкладно здійснити відшкодування витрат на навчання пропорційно невідпрацьованій кількості місяців згідно укладених між ним та підприємством вищевказаних договорів, що підтверджується наданою позивачем копією листа позивача про це від 16.03.2018 року.

Відповідно до довідки ДП «Донецький експертно -технічний центр Держпраці» від 26 березня 2018 року № 290 за період роботи з 30 листопада 2017 року по 16 березня 2018 року ОСОБА_3 мав право на отримання щорічної відпустки у кількості шість календарних днів, але фактично він за відпрацьований період з 30 листопада 2017 року по 16 березня 2018 року використав вісім календарних днів. Перевищення тривалості щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу склало два календарних дня.

Відповідно до довідки ДП «Донецький експертно -технічний центр Держпраці» б/н від 26 березня 2018 року згідно наказу про відпустку № 19к від 20 лютого 2018 року, ОСОБА_3 за березень 2018 року за п'ятнадцять календарних днів відпустки було нараховано 7631,25 грн., фактично сплачено 6143,17 грн.

За правилами частин 1,3 статті 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як зазначено в ч. 1 і п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, ч. 1 ст. 12 ЦК України.

Виходячи із загальних положень ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Та як зазначено у статі 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що, звичайно, ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), ст. 610 ЦК України.

Із цього слідує, що ОСОБА_3 у супереч вимог п. 2.6. Договорів про підвищення кваліфікації, пропрацював у ДП «Донецький експертно - технічний центр Держпраці» менше трьох років з моменту завершення навчання, що свідчить про порушення взятих на себе зобов'язань. А тому, для ОСОБА_3 наступають цивільно-правові наслідки, що передбачені у Договорах про підвищення кваліфікації.

У силу вимог ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Оскільки, ОСОБА_3 порушив, вимоги Договорів, то у зв'язку із цим у ДП «Донецький експертно - технічний центр Держпраці» виникло право на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом відшкодування витрат (збитків) понесених на навчання ОСОБА_3

Під час судового розгляд, представник позивача надав додатки до договорів стосовно вартості послуг та порядку розрахунків на виконання вимог даних договорів.

Укладаючи договори за № 07 від 06 травня 2015 року, № 13 від 05 червня 2015 року, № 6 від 31 березня 2016 року, № 20 від 30 червня 2016 року з особами, які повинні були здійснити підвищення кваліфікації ОСОБА_3, ДП «Донецький експертно - технічний центр Держпраці» при цьому виходило із того, що здійснення такими особами підвищення кваліфікації майбутніх працівників буде достатнім для виконання такими працівниками своїх професійних обов'язків, зважуючи на вимоги до таких посад. Крім цього, ОСОБА_3 не заявляв вимог із приводу надання йому неякісних або неповних знань при підвищенні кваліфікації.

Ураховуючи наведені обставин, які вказують на обгрунтованість позовних вимог про стягнення витрат на навчання та пені, колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про безпідставне застосування судом першої інстанції статті 1215 ЦК України з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, статтею 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. ЇЇ тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки з цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Доказів про набуття відповідачем 918,08 грн. у результаті рахункової помилки позивача матеріали справи не містять, на такі обставин сторони не посилаються.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача 918,08 грн., оскільки передбачені цивільним законодавством підстави для повернення грошових коштів на підставі вимог 1212 ЦК України відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, колегія суддів також вважає, що в порядку ст. 141 ЦПК України з відповідачана користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4222 грн. 58 коп.

Керуючись ст.ст. 367,376,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Донецький експертно- технічний центр Держпраці» задовольнити частково.

Заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 28 серпня 2018 року змінити, скасувавши в частині відмови у задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Донецький експертно- технічний центр Держпраці» до ОСОБА_3 про стягнення витрат на навчання та пені.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Державного підприємства «Донецький експертно- технічний центр Держпраці» до ОСОБА_3 про стягнення витрат на навчання та пені задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) на користь Державного підприємства «Донецький експертно- технічний центр Держпраці» (, п/р 5423 в ПАТ КБ «ПриватБанк» МФО 335496, вул. Коржова,16, м. Мирноград, Донецька область, 85323) заборгованість за навчання та пеню згідно договору № 07 від 06 травня 2015 року у сумі 2502,22 грн. (дві тисячі п`ятсот дві гривні двадцять дві копійки), за договором № 13 від 05 червня 2015 року у сумі 2990,21 грн. (дві тисячі дев`ятьсот дев`яносто гривень двадцять одну копійку), за договором № 6 від 31 березня 2016 року у сумі 7112,16 грн. (сім тисяч сто дванадцять гривень шістнадцять копійок), за договором № 20 від 30 червня 2016 року у сумі 6354,96 грн. (шість тисяч триста п`ятдесят чотири гривні дев`яносто шість копійок), судовий збір у сумі 4222 грн. 58 коп.

В іншій частині заочне рішення залишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складений - 25 лютого 2019 року.

Головуючий: Н. В. Стахова

Судді: Ю. В. Єрмаков

В. В. Кострицький