Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 355/1463/16-ц

провадження № 61-25938св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Третя Київська державна нотаріальна контора, Баришівська районна державна нотаріальна контора, Баришівське бюро технічної інвентаризації,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 березня 2017 року у складі судді Коваленко К. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Олійника В. І., Матвієнко Ю. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Третя Київська державна нотаріальна контора, Баришівська районна державна нотаріальна контора, Баришівське бюро технічної інвентаризації про визнання та реалізацію права на обов`язкову частину у спадщині,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з зазначеним позовом, в якому просила суд:

визнати недійсним свідоцтво, видане ОСОБА_4 03 серпня 2010 року Третьою Київською державною нотаріальною конторою про право на спадщину - земельну ділянку площею 0,393 га, переданої для: 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, 0,143 га для особистого підсобного господарства, розташованої на території АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір дарування від 02 листопада 2010 року земельної ділянки площею 0,393 га, з них: 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер :16:045:0022, 0,143 га для особистого підсобного господарства, кадастровий номер :16:045:0023, розташованих на території АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори;

визнати недійсною реєстрацію 19 лютого 2010 року Баришівським БТІ за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25362430 від 19 лютого 2010 року, серії ССО № 385685;

визнати недійсним договір від 02 листопада 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про дарування житлового будинку, який посвідчений державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори Малиновською Н. В., зареєстрований в реєстрі за номером 1-4011, згідно якого ОСОБА_4 добровільно передав у власність ОСОБА_2 безоплатно житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 24 березня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що незважаючи на право позивача на обов`язкову частку у спадщині як непрацездатної, вона спадщину у встановленому порядку не прийняла, оскільки із заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору не зверталася, позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не подавала.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції та вирішити спір.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 355/1463/16-ц і витребувано її з Баришівського районного суду Київської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

12 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Сердюка В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої та апеляційної інстанції не повно та не об`єктивно з`ясував всі обставини справи.

На думку скаржника, договір дарування спірного житлового будинку від 17 грудня 1993 року та рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 грудня 2009 року у справі № 2-915/2009 є незаконними.

Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, рішенням суду за нею визнано право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, проте вона не може це право реалізувати.

Заперечення на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 . Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,393 га, з яких 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, 0,143 га для особистого підсобного господарства, розташована за цією ж адресою.

28 квітня 2008 року ОСОБА_6 склала заповіт згідно якого заповіла все своє майно чоловіку ОСОБА_4 .

Після смерті дружини ОСОБА_4 своєчасно звернувся до Третьої Київської державної нотаріальної контори, де отримав свідоцтво на право на спадщину на спадкову земельну ділянку. У зв`язку з тим, що житловий будинок не був зареєстрований належним чином, в цій частині нотаріус не видав свідоцтво про право на спадщину.

ОСОБА_4 звернувся в Баришівського районного суду Київської області та 17 грудня 2009 року рішенням цього суду його позов задоволено та визнано за ним право власності на вказаний будинок.

У подальшому даний будинок та земельну ділянку ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 .

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 травня 2016 року постановлено визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на обов`язкову частку у спадщині померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З урахуванням положень статей 1296, 1297 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судом, рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 травня 2016 року за позивачем ОСОБА_1 було визнано право на обов`язкову частку у спадщині померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Разом з тим суд відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на 1/3 частку будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 , на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,393 га, з них 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер :16:045:002 та площею 0,143 га для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер :16:045:0023, що розташовані на АДРЕСА_1 , мотивувавши дану відмову тим, що ОСОБА_1 у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталась, позов про визначення додаткового строку для прийняття спадщини до суду не подавала.

Таким чином, за наявності умов для одержання свідоцтва в нотаріальну контору не звернулась, своїх прав на спадкове майно не реалізувала.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Позивач є особою, яка має право на спадкування, проте в матеріалах справи відсутні відомості про те, що вона це право реалізувала і прийняла спадщину у встановленому законом порядку.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 17 грудня 2009 року про визнання за ОСОБА_4 права власності на спадковий будинок не скасоване, тому доводи касаційної скарги про його незаконність є абсолютно безпідставними.

Чинність договору дарування спірного житлового будинку від 17 грудня 1993 року, за яким спадкодавець набула право власності на це нерухоме майно, не є предметом даного спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Покликання позивача на її право на обов`язкову частку у спадщині та неможливість його реалізувати не може бути підставою для скасування законних та обгрунтованих судових рішень в даній справі, оскільки судові рішення належно мотивовані і у них зазначено висновок про те, що позивач із заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору не зверталася, позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не подавала, чим спрямовано позивача на пошук ефективного способу реалізації своїх спадкових прав.

За таких обставин Верховний Суд погоджується висновками суду першої та апеляційної інстанцій і вважає, що суд всебічно дослідив обставини справи та правильно застосував норми матеріального і процесуального законодавства.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно оцінили докази, не можуть бути підставою скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішень суду першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська