ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5820/19 Справа № 199/8583/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про стягнення грошових коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до якої приєдналася ОСОБА_5

та за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з метою ведення спільної діяльності та придбання майна у спільну часткову власність 01 серпня 2002 року між нею та ОСОБА_6 була укладена Угода про спільну діяльність. Внаслідок виконання зобов`язань за спільною угодою позивач здійснила грошові витрати на придбання спільного майна зі ОСОБА_6 , зокрема елінгу №17 та гаражу НОМЕР_9 , що розташовані в Споживчому кооперативі житлово-рекреаційного призначення «Дельфін» (колишня назва Споживчий гаражно-човновий кооператив риболовів - любителів «Дельфін») за адресою: Республіка Крим, м. Алушта, с/р Лучистівська, Судацьке шосе 4 км; автомобіля«HONDA CR-V»; депозитного рахунку «Базовий» № 61'0 на суму 100 000 грн. в Публічному акціонерному товаристві «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Позивач вказувала, що вона та ОСОБА_6 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, здійснювали спільну господарську діяльність, витрачали на все спільні кошти, в рівних частках. На території Споживчого кооперативу житлово-рекреаційного призначення «Дельфін» позивач та ОСОБА_6 вирішили побудувати двоповерховий елінг та перебудувати у жиле приміщення гараж. Згідно калькуляції, на будівництво та ремонтно-будівельні роботи вони спільно витратили 200 005,40 грн . Згідно розписок від 20.09.2002р., від 16.12.2002 р., 06.04.2003р.,01.08.2003р. позивач особисто витратила на будівництво елінгу 100000, 0 грн. , що було еквівалентно по курсу НБУ на той час 18 868 дол. США. Наразі ринкова ціна на вказане нерухоме майно складає 2 226 049, 00 грн. 20 вересня 2003 року будівництво елінгу було завершене та на підставі рішення Лучистівської сільської ради №10 від 13 лютого 2004 року на ім`я ОСОБА_6 було видане Свідоцтво про право власності на елінг №17 в літ. М загальною площею 74,9 кв.м і гараж НОМЕР_9 в літ. М загальною площею 15, 8 кв.м. З моменту введення елінгу та перебудованого гаражу в експлуатацію, починаючи з 2004 року позивач в рівних частинах зі ОСОБА_7 брала участь у сплаті податків і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню нерухомого майна. Позивач вказує, що після смерті ОСОБА_7 позивач продовжує нести витрати по утриманню майна - елінгу і гаражу, розташованих у м. Алушта. Загальна сума особистих витрат на утримання вказаного майна за 2013-2017 р.р. складає 64 346, 31 грн. Крім того, позивачем та ОСОБА_1 за спільні кошти 18 квітня 2007 року був придбаний автомобіль «HONDA CR-V» VINSHSRE НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований на ОСОБА_7 Вартість автомобіля складає 194 425, 0 грн. Позивач зазначає, що вона особисто на придбання автомобіля витратила 97 200, 00 грн, що за курсом НБУ на той час складало 19 248, 00 дол. США. На даний час ринкова вартість вказаного транспортного засобу складає 395 173, 00 грн. Крім того, 03 квітня 2012 року ОСОБА_6 за згодою позивача відкрив депозитний рахунок «Базовий» № НОМЕР_4 на суму 100 000, 00 грн у ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», з яких позивачу належало 50 000, 00 грн. На теперішній час ця сума відповідає сумі у розмірі 162 305, 10 грн. Позивач зазначала, що на виконання угоди про спільну діяльність вона здійснила відповідні грошові витрати на придбання, утримання та поліпшення спільного із ОСОБА_6 нерухомого та рухомого майна. В подальшому ОСОБА_6 мав наміри оформити на ім`я позивача Ѕ частину майна, придбаного за спільні кошти, проте не встиг це оформити та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після смерті ОСОБА_6 наприкінці серпня 2012 року позивач звернулася до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та з`ясувалося, що із заявами про прийняття спадщини звернулися інші спадкоємці померлого: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , батько померлого - ОСОБА_9 .. Позивач звернулася до відповідачів з питанням щодо повернення частини майна чи коштів, придбаного разом зі ОСОБА_6 , проте відповідачі договору про спільну діяльність не визнають, отримавши у спадщину майно, придбане за спільні кошти ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , незаконно збагатилися за рахунок грошових вкладень позивача. Зважаючи на викладене вище, позивач просила стягнути з відповідачів, які є спадкоємцями померлого, по 1/3 частині з кожного на свою користь грошові кошти за майно, вкладені в спільно набуте зі ОСОБА_7 майно, а саме: 1/2 вартості елінгу та гаражу, що складає 1 113 024,00 грн; Ѕ вартості автомобіля «HONDA CR-V VINSHSRE», що складає 181 650,00 грн та Ѕ частину грошових вкладі, що складає 50 000, 00 грн. (том 1 а.с.2-8).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про стягнення грошових коштів - задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 436 870 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 436 870 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 436 870 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено (том 2 а.с.180-184).

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_4 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, до якої приєдналася ОСОБА_5 , в якій посилаючись на грубе порушення судом норм матеріального та процесуального права та зазначаючи про те, що розгляд справи здійснено поверхнево, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (том 2 а.с.188-196).

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій зазначила, що рішення суду прийнято упереджено, з невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (том 2 а.с.204-216).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити, а рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що на території Споживчого кооперативу житлово-рекреаційного призначення «Дельфін» ОСОБА_1 та ОСОБА_6 за спільні кошти побудували двоповерховий елінг та перебудований у жиле приміщення гараж. Згідно калькуляції на будівництво та ремонтно-будівельні роботи було витрачено 200 005,40 грн. Згідно розписок від 20.09.2002р., від 16.12.2002 р., 06.04.2003р.,01.08.2003р., наданих позивачем на придбання будівельних матеріалів на будівництво елінгу, позивач витратила особисті кошти у сумі 100000, 00 грн., що було еквівалентно по курсу НБУ на той час 18 868 дол. США. Наразі ринкова ціна на вказане нерухоме майно складає 2 226 049, 00 грн.

20 вересня 2003 року будівництво елінгу було завершене та на підставі рішення Лучистівської сільської ради №10 від 13 лютого 2004 року на ім`я ОСОБА_6 було видане Свідоцтво про право власності на елінг №17 в літ. М загальною площею 74,9 кв.м. і гараж НОМЕР_9 в літ. М загальною площею 15, 8 кв.м.

З моменту перебудованого гаражу та введення елінгу в експлуатацію, починаючи з 2004 року позивач в рівних частинах зі ОСОБА_7 приймала участь у сплаті податків і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню нерухомого майна та після смерті ОСОБА_6 продовжує нести витрати по утриманню майна- елінгу і гаражу, розташованих у м. Алушта. Загальна сума особистих витрат на утримання вказаного майна за 2013-2017 р.р. складає 64 346, 31 грн.

Судом 1 інстанції також встановлено, що позивачем та ОСОБА_6 за спільні кошти 18 квітня 2007 року був придбаний автомобіль "HONDA CR-V" VINSHSRE НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований на ОСОБА_7 , на придбання якого позивач витратила 97 200, 00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, ОСОБА_1 суд 1 інстанції посилаючись на вимоги ст. 1212 ЦК України та з врахуванням показів свідків, вважав доведеним факт вкладання грошових коштів, які належать позивачу на праві особистої приватної власності в будівництво елінгу в кооперативі "Дельфін-3" та придбання автомобіля "HONDA CR-V".

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту, тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 112 ЦК України (1963 р.) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативам та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативам та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Відповідно до ч.2 ст.17 Закону України "Про власність", який був чинним на той момент, майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. №29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності "(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст. 17 Закону України "Про власність").

Враховуючи зазначене, необхідно встановити, що громадяни об`єдналися для спільної діяльності, походження коштів, що кошти дійсно буди направлені на придбання того чи іншого майна тощо.

З матеріалів справи вбачається та на це у позову посилається й ОСОБА_1 , що 01.08.2002 року між нею та померлим ОСОБА_6 було укладено угоду про ведення комерційної діяльності (том 1 а.с.9).

Отже, між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_6 виникли договірні правовідносини, до якого за його життя ОСОБА_1 ніяких вимог не заявляла.

Після смерті ОСОБА_6 , позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, вважаючи себе спадкоємицею.

Пізніше вона звернулася з позовом до суду і рішенням апеляційного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року (справа № 199/1829/13-ц, провадження № 22-ц/774/4368/15), яке набрало чинності та не скасоване встановлено, що згідно висновку Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3117-13 від 17 січня 2014 року: підпис від імені ОСОБА_6 на угоді від 20 грудня 2001 року про придбання сумісної власності виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_6 ; підпис від імені ОСОБА_6 на угоді від 01.08.2002 року про придбання рухомого та нерухомого майна та встановлення часток, виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_6

Згідно висновку №2 Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управляння МВС Київської області № 227 від 23 травня 2014 року: відповісти на питання "чи виконано підпис на угоді від 20.12.2001 року про придбання сумісної власності ОСОБА_6 чи іншою особою?" - не представляється можливим, у зв`язку з не чітким відображенням вищезазначеного підпису, відсутністю окремих ділянок в штрихах, що мого призвести до втрати ряду ознак; підпис від імені ОСОБА_6 на угоді від 01.08.2002 року про придбання рухомого та нерухомого майна та встановлення часток, ймовірно виконаний ОСОБА_6 .

Врахувавши зазначене апеляційний суд дійшов висновку, що висновки які містяться в обох актах судових почеркознавчих експертизах, не дають підстав однозначно стверджувати про те, що підпис на спірних угодах виконаний ОСОБА_6 або не ним (том 1 а.с.103-110).

Відповідно до ч.4, ч.6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проте на зазначене рішення апеляційного суду, яке міститься в матеріалах справи суд 1 інстанції уваги не звернув, та посилався як на підставу для стягнення грошових коштів зі спадкоємців померлого ОСОБА_6 саме на угоду від 01.08.2002 року про ведення комерційної діяльності.

Отже, суд 1 інстанції застосовуючи положення ст. 1212 ЦК України, дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, які містять дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи .

Відповідно до ч.1,3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання суду 1 інстанції на ремонтну калькуляцію, розписки від 20.09.2009, від 16.12.2002, від 06.04.2003, від 01.08.2003 р. (том 1 а.с. 218-225) не свідчать про те, що ОСОБА_1 витрачала особисті кошти на ремонтні роботи елінгу, оскільки наявні розписки не містять відомостей які саме ремонтні роботи були проведені, та чи взагалі проводились такі роботи.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Однак рішення суду 1-ї інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає, а тому підлягає скасуванню на підставі п.1,2,3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , з вищезазначених підстав.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнути сплачену суму судового при зверненні з апеляційною скаргою у сумі 6 874 грн. 78 коп.; на користь ОСОБА_3 сплачену суму судового при зверненні з апеляційною скаргою у сумі 6 874 грн.78 коп.; на користь ОСОБА_2 сплачену суду судового збору при звернення з апеляційною скаргою у сумі 6 874 грн.78 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до якої приєдналася ОСОБА_5 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора про стягнення грошових коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ) сплачену суму судового при зверненні з апеляційною скаргою у сумі 6 874 грн. 78 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_10 (РНОКПП НОМЕР_7 ) сплачену суму судового при зверненні з апеляційною скаргою у сумі 6 874 грн. 78 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) сплачену суму судового при зверненні з апеляційною скаргою у сумі 6 874 грн. 78 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: