Провадження № 22-ц/801/1551/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 рокуСправа № 127/10578/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Оніщука В.В.,

Суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області,

Треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2019 року, постановлене у складі судді Луценко Л.В., в залі суду,

встановив:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці про відшкодування майнової шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01 жовтня 2003 року по даний час позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію по вислузі років, призначену відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції Закону від 05 листопада 1991 року.

Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці як податковий агент утримувало із пенсії позивача по вислузі років податок на доходи фізичних осіб та військовий збір і перерахувало їх до Державного бюджету України.

Всього за період із 01 липня 2014 року по 31 грудня 2016 року включно було утримано і перераховано у бюджет податок на доходи фізичних осіб та військовий збір на загальну суму 49 498,77 грн.

Вказані утримання проводились на підставі чинного у свій час абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. ст. 164 Податкового кодексу України, однак Конституційний Суд України рішенням від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 (справа № 1-6-2018) визнав неконституційним положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України і вони втратили чинність 27 лютого 2018 року.

У згаданому рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України не відповідає частині першій статті 8 Конституції України.»

З підстав, наведених у позовній заяві, ОСОБА_1 просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 49 498,77 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 49 498,77 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманої пенсії, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки положення закону, на підставі якого проводились відрахування з призначеної позивачу пенсії визнані неконституційними, то такі відрахування на підставі статті 22 ЦК України є упущеною вигодою, а тому з огляду на положення статті 152 Конституції України та статті 1175 ЦК України сума в розмірі 49 498,77 грн. підлягає стягненню з державного бюджету на користь позивача.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці подало апеляційну скаргу у якій зазначає про неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема скаржник у апеляційній скарзі зазначає, що механізм відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, положеннями статті 1175 ЦК України не врегульований, а тому після визнання Конституційним Судом України неконституційними положень Податкового Кодексу України, на підставі яких з позивача стягувались податки та військовий збір, Пенсійний фонд припинив таке відрахування, а до цього моменту закон був чинний і тому не можна розцінювати проведені на його підставі відрахування як збитки, що не отримані громадянином і які відшкодуванню не підлягають.

В апеляційній скарзі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України з 2003 року по даний час та отримує пенсію по вислузі років, призначену відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до довідки управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 21 березня 2019 року, за період з 01 липня 2014 року по 31 грудня 2016 року включно, з пенсії позивача було утримано і перераховано у бюджет податок на доходи фізичних осіб та військовий збір на загальну суму 49 498,77 грн.

Утримання зазначених сум податку з доходів фізичних осіб та військового збору з призначеної за віком пенсії позивача було передбачено абз. першим п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України зі змінами, внесеними Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, предметом спору в даній справі є вимога позивача про стягнення з держави Україна в особі управління Державної казначейської служби у місті Вінниці майнової шкоди у сумі 49 498,77 грн. завданої йому внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання, що виникло у нього у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків, проходження публічної служби в органах прокуратури та завдало майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Згідно із ч. 2 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом; пункт 7 частини першої статті 4 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про прокуратуру» у редакції від 05 листопада 1991 року (далі Закон № 1697-VII).

Статтями 34, 35 Закону України «Про прокуратуру» передбачено проведення конкурсу та призначення на посаду прокурора, відповідно до яких керівник прокуратури за наслідками спеціальної перевірки, передбаченої антикорупційним законодавством, своїм наказом призначає кандидата на посаду прокурора.

Статтею 50-1 Закону № 1697-VII у редакції від 05 листопада 1991 року передбачено право прокурорів і слідчих на щомісячне довічне грошове утримання, виплату якого здійснюють органи Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення прокурора та інших працівників органів прокуратури регулювалося главою VIII Закону 1697-VII.

Отже, спір, який виник між сторонами у справі, стосується виплати довічного грошового утримання, право на яке у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на публічній посаді (проходженням публічної служби) та припиненням виконання цих обов`язків у зв`язку з відставкою за наявності для того відповідного стажу (припиненням публічної служби).

З огляду на вказане, можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Такого висновку колегія суддів дійшла також із урахуванням правової позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеної в постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 686/6775/18 (провадження № 61-42631сво18).

Згідно з частиною статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказане залишилося поза увагою суду першої інстанції, який не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушено норми процесуального права.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої, другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил юрисдикції загальних судів, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню.

Закриття провадження в даній цивільній справі не перешкоджає позивачу звернутись до суду за захистом прав, які він вважає порушеними, у порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 377, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у місті Вінниці Вінницької області задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України у місті Вінниці Вінницької області, за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спорту на стороні відповідача: Головного управлення Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці, про стягнення майнової шкоди закрити.

Повідомити позивача про те, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Суддя-доповідач: В.В. Оніщук