Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 761/28211/16-ц

провадження № 61-35943св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Хрещатик»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про скасування неправомірного включення його до переліку пов`язаних з банком осіб, вобґрунтування якого зазначив, що з 02 вересня 2014 року працював на посаді керуючого Позняківським відділенням Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Хрещатик» (далі - ПАТ «КБ «Хрещатик» або Банк), коли дізнався, що включений до Переліку пов`язаних із Банком осіб.

Зазначаючи про безпідставність і незаконність такого рішення відповідача, просив скасувати неправомірне включення його та асоційованої з позивачем особи - матері ОСОБА_2 до Переліку пов`язаних із Банком осіб, зазначених у додатках до постанов Правління ПАТ «КБ «Хрещатик» у період із 01 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року, а саме: від 28 травня 2015 року № 1087; від 09 червня 2015 року № 1170; від 09 липня 2015 року № 1468; від 28 липня 2015 року № 1639; від 07 серпня 2015 року № 1776; від 09 вересня 2015 року № 1980; від 07 жовтня 2015 року № 2231; від 06 листопада 2015 року № 2457; від 07 грудня 2015 року № 2663; від 11 січня 2016 року № 7; від 08 лютого 2016 року № 156; від 09 березня 2016 року № 374; від 04 квітня 2016 року № 565.

У листопаді 2016 року третя особа - ОСОБА_2 заявила самостійні вимоги про скасування постанов ПАТ «КБ «Хрещатик» у частині неправомірного включення до Переліку пов`язаних з банком осіб, в обґрунтування яких зазначила, що їй стало відомо про затвердження відповідачем у період з 28 травня 2015 року до 04 квітня 2016 року Переліку пов`язаних з Банком осіб із включенням її прізвища до вказаного Переліку.

Зазначаючи про безпідставність і незаконність такого рішення відповідача, просила скасувати неправомірне її включення як асоційованої особи з керуючим Позняківським відділенням ПАТ «КБ «Хрещатик» ОСОБА_1 до Переліку пов`язаних із Банком осіб, зазначених у відповідних додатках до постанов Правління ПАТ «КБ «Хрещатик» у період із 01 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року, а саме: від 28 травня 2015 року № 1087; від 09 червня 2015 року № 1170; від 09 липня 2015 року № 1468; від 28 липня 2015 року № 1639; від 07 серпня 2015 року № 1776; від 09 вересня 2015 року № 1980; від 07 жовтня 2015 року № 2231; від 06 листопада 2015 року № 2457; від 07 грудня 2015 року № 2663; від 11 січня 2016 року № 7; від 08 лютого 2016 року № 156; від 09 березня 2016 року № 374; від 04 квітня 2016 року № 565.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано неправомірне включення керуючого Позняківським відділенням ПАТ «КБ «Хрещатик» ОСОБА_1 до Переліку пов`язаних із Банком осіб, зазначених у відповідних додатках до постанов Правління ПАТ «КБ «Хрещатик» у період 01 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року, а саме: від 28 травня 2015 року № 1087; від 09 червня 2015 року № 1170; від 09 липня 2015 року № 1468; від 28 липня 2015 року № 1639; від 07 серпня 2015 року № 1776; від 09 вересня 2015 року № 1980; від 07 жовтня 2015 року № 2231; від 06 листопада 2015 року№ 2457; від 07грудня 2015 року № 2663; від 11 січня 2016 року № 7; від 08 лютого 2016 року № 156; від 09 березня 2016 року № 374; від 04 квітня 2016 року№ 565. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ПАТ «КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,21 грн. Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано неправомірне включення ОСОБА_2 до Переліку пов`язаних із Банком осіб, зазначених у відповідних додатках до постанов Правління ПАТ «КБ «Хрещатик» у період із 01 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року, а саме: від 28 травня 2015 року № 1087; від 09 червня 2015 року № 1170; від 09 липня 2015 року № 1468; від 28 липня 2015 року № 1639; від 07 серпня 2015 року № 1776; від 09 вересня 2015 року № 1980; від 07 жовтня 2015 року № 2231; від 06 листопада 2015 року № 2457; від 07 грудня 2015 року № 2663; від 11 січня 2016 року № 7; від 08 лютого 2016 року № 156; від 09 березня 2016 року № 374; від 04 квітня 2016 року № 565. В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ПАТ «КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,21 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «КБ «Хрещатик» не враховано дію норми статті 23 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон про банки) в часі та її поширення на спірні правовідносини, а також виданих на її підставі нормативно-правових актів Національного банку України.

Після прийняття Закону про банки від 07 грудня 2000 року № 2121-III Національним банком України (далі - НБУ) на виконання пункту третього Прикінцевих положень цього Закону було прийнято постанову Правління НБУ від 31 серпня 2001 року № 375 «Про затвердження Положення про порядок створення і державної реєстрації банків, відкриття їх філій, представництв, відділень», яка регулювала питання відкриття представництв, філій та відділень до 08 вересня 2011 року. Відповідно до вищенаведених нормативно-правових актів така організаційно-штатна одиниця, як «відділення банку» не була відокремленим підрозділом, на відміну від філії та представництва. Зазначена позиція законодавця на той час узгоджувалася із нормами статті 95 Цивільного кодексу України, відповідно до якої законодавець визначив дві форми відокремлених підрозділів юридичної особи - філія та представництво.

Оскільки ані законодавцем, ані НБУ відділення не вважалося відокремленим підрозділом банку, особливості відкриття банківських відділень визначалися Положенням про порядок створення і державної реєстрації банків, відкриття їх філій, представництв, відділень, а саме: розділом 10 «Особливості відкриття відділення банку», натомість відкриття відокремлених підрозділів (філій та представництв) - у розділі 9 цього Положення «Відкриття філій і представництв банків».

Стаття 23 Закону про банки, яка на той час регулювала питання відкриття філій та представництв банків, була викладена у новій редакції Законом України про внесення змін від 16 листопада 2006 року № 358-V до Закону про банки. Зазначена редакція за змістом не відрізнялася від первісної редакції 2001 року в частині визначення статусу відділення. Зазначена стаття Закону в першому абзаці чітко визначає, які саме підрозділи можуть бути відокремленими підрозділами за банківським законодавством, а саме: «Стаття 23. Порядок відкриття філій і представництв банків на території України».

Враховуючи викладене, суд першої інстанції погодився з доводами представника позивача та третьої особи, що відповідно до законодавства, чинного на час створення та змін в організації діяльності Позняківського відділення ПАТ «КБ «Хрещатик», під час внесення змін до його правового статусу у вересні 2010 року та у травні 2011 року воно не мало та не могло мати статус відокремленого підрозділу.

В іншій частині позовних вимог судом першої інстанції відмовлено, оскільки такі вимоги не стосуються безпосередньо осіб, які в розумінні чинного процесуального законодавства України є позивачами.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «Хрещатик» задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року скасовано в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та скасування неправомірного включення керуючого Позняківським відділенням ПАТ «КБ «Хрещатик» ОСОБА_1 до Переліку пов`язаних із Банком осіб, зазначених у відповідних додатках до постанов Правління ПАТ «КБ «Хрещатик» у період із 01 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року, а саме: від 28 травня 2015 року № 1087; від 09 червня 2015 року № 1170; від 09 липня 2015 року № 1468; від 28 липня 2015 року № 1639; від 07 серпня 2015 року № 1776; від 09 вересня 2015 року № 1980; від 07 жовтня 2015 року № 2231; від 06 листопада 2015 року № 2457; від 07 грудня 2015 року № 2663; від 11 січня 2016 року № 7; від 08 лютого 2016 року № 156; від 09 березня 2016 року № 374; від 04 квітня 2016 року № 565, стягнення з ПАТ «КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_1 551,21 грн судового збору, і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року скасовано в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та скасування неправомірного включення ОСОБА_2 до Переліку пов`язаних із Банком осіб, зазначених у відповідних додатках до постанов Правління ПАТ «КБ «Хрещатик» у період із 01 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року, а саме: від 28 травня 2015 року № 1087; від 09 червня 2015 року № 1170; від 09 липня 2015 року № 1468; від 28 липня 2015 року № 1639; від 07 серпня 2015 року № 1776; від 09 вересня 2015 року № 1980; від 07 жовтня 2015 року № 2231; від 06 листопада 2015 року № 2457; від 07 грудня 2015 року № 2663; від 11 січня 2016 року № 7; від 08 лютого 2016 року № 156; від 09 березня 2016 року № 374; від 04 квітня 2016 року № 565, стягнення з ПАТ «КБ «Хрещатик» на користь ОСОБА_2 551,21 грн судового збору, і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виходив з того, що суд першої інстанції помилково зосередився на визначенні правового статусу Позняківського відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» як не юридичної особи, і не звернув увагу, що такий статус не є предметом спору у цій справі. Обставин щодо законності відкриття (створення) Позняківського відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» сторони не заперечували.

Відповідно до пункту 1.3 Положення про Позняківське відділення ПАТ «КБ «Хрещатик», затвердженого постановою Правління цього Банку від 12 травня 2011 року № 832, відділення не є юридичною особою, входить до складу Банку на правах структурної одиниці, знаходиться в його безпосередньому підпорядкуванні, відображення операцій відділення здійснюється на балансі Головного банку ПАТ «КБ «Хрещатик», виступає від імені Банку перед третіми особами, державними та недержавними установами, підприємствами й організаціями, здійснює банківські операції, які передбачені цим Положенням через рахунки Банку.

Аналізуючи положення статей 2, 23, 42, пунктів 3, 7 частини першої, частин другої і третьої статті 52 Закону про банки (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), апеляційний суд дійшов висновку, що визначення Банком Переліку пов`язаних з Банком осіб із включенням у цей Перелік ОСОБА_1 як керуючого Позняківським відділенням ПАТ «КБ «Хрещатик» (код типу пов`язаної особи - 523) та його матері ОСОБА_2 (код типу пов`язаної особи - 527) не суперечить вищенаведеним положенням законодавства.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися через свого представника ОСОБА_3 до канцелярії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року. Касаційна скарга містить також клопотання про судовий розгляд справи за участю ОСОБА_2

Касаційна скарга мотивована тим, що правовий статус Позняківського відділення Банку (чи має воно статус відокремленого підрозділу чи ні) є істотним для вирішення справи по суті та правомірно досліджувалося судом першої інстанції, апеляційним судом проігнорована спеціальна норма Закону про банки (пункт 17 частини п`ятої статті 39 щодо виключної компетенції ради банку), помилково здійснено посилання на правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1601цс15), не досліджено дію норми статті 23 Закону про банки в часі та її поширення на спірні правовідносини, а також виданих на її підставі нормативно-правових актів НБУ, в порушення вимог статті 58 Конституції України неправильно застосовано норми законодавства, які набули чинності у вересні 2011 року, до правовідносин, які виникли у період з 2000 року по травень 2011 року, внаслідок чого помилково встановлено обставини щодо статусу Позняківського відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» як відокремленого підрозділу Банку. Скаржники посилаються на наявні в матеріалах справи беззаперечні докази, які підтверджують час, коли Позняківське відділення Банку було створене, та час, коли в його правовому статусі відбувались зміни, помилковість висновку суду апеляційної інстанції про те, що чинним законодавством (у тому числі банківським) не передбачено обов`язковість реєстрації відокремлених підрозділів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Окрім цього, заявники зазначають про невиконання апеляційним судом вимог процесуального права щодо встановлення обставин справи, які мають істотне значення для вирішення справи по суті, зокрема в мотивувальній частині оскаржуваного рішення не знайшла свого відображення відсутність у статусі Позняківського відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» такої важливої ознаки відокремленого підрозділу як сплата податку на прибуток та обов`язкове перебування на обліку в податкових органах за місцем розташування такого підрозділу, а також безпідставне відхилення або ігнорування доводів скаржників, зазначених ними у запереченнях на апеляційну скаргу Банку.

У серпні 2017 року ПАТ «КБ «Хрещатик» через канцелярію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подало заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у яких зазначає про відсутність підстав для скасування рішення апеляційного суду, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із Шевченківського районного суду м. Києва та надано учасникам справи строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року судову справу розподілено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні зазначеного у касаційній скарзі клопотання про розгляд справи за участю ОСОБА_2 та призначено справу до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судом встановлено, що наказом від 29 серпня 2014 року ОСОБА_1 02 вересня 2014 року був прийнятий на посаду керуючого Позняківським відділенням ПАТ «КБ «Хрещатик».

Між ОСОБА_2 та Банком 16 жовтня 2015 року був укладений договір № 236D-630789 банківського вкладу «Осінній оксамит» у національній валюті із щомісячним приєднанням (капіталізацією) процентів до суми вкладу, за яким ОСОБА_2 передала Банку 60 000,00 грн строком до 15 квітня 2016 року, зі сплатою вкладнику 24,5 % річних.

Між ОСОБА_2 та Банком 31 грудня 2015 року був укладений договір № 236D-650584 банківського вкладу «Різдвяний сніг» у національній валюті із щомісячним приєднанням (капіталізацією) процентів до суми вкладу, за яким ОСОБА_2 передала Банку 50 000,00 грн строком до 30 червня 2016 року, зі сплатою вкладнику 23,5 % річних.

У період з 01 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року відповідачем були видані постанови, а саме: від 28 травня 2015 року № 1087; від 09 червня 2015 року № 1170; від 09 липня 2015 року № 1468; від 28 липня 2015 року № 1639; від 07 серпня 2015 року № 1776; від 09 вересня 2015 року № 1980; від 07 жовтня 2015 року № 2231; від 06 листопада 2015 року № 2457; від 07 грудня 2015 року № 2663; від 11 січня 2016 року № 7; від 08 лютого 2016 року № 156; від 09 березня 2016 року № 374; від 04 квітня 2016 року № 565, про затвердження Переліку пов`язаних з Банком осіб із включенням у цей Перелік ОСОБА_1 як керуючого Позняківським відділенням ПАТ «КБ «Хрещатик» (код типу пов`язаної особи - 523) та матері ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (код типу пов`язаної особи - 527).

05 квітня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора», згідно з яким розпочато процедуру виведення ПАТ «КБ «Хрещатик» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02 червня 2016 року № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03 червня 2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації банку з 06 червня 2016 року до 05 червня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик» Костенку І. І . строком на два роки - з 06 червня 2016 року до 05 червня 2018 року включно.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовними вимогами про скасування неправомірного включення їх до Переліку пов`язаних із Банком осіб, зазначених у відповідних додатках до постанов Правління ПАТ «КБ «Хрещатик» за відповідний період, проте при розгляді справи суди не звернули уваги на наступне.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) Європейський суд з прав людини наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Відповідно до частин першої, третьої статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на дату постановлення судами рішень у справі) суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на дату постановлення судами рішень у справі, далі - КАС України) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту пункту 7 частини першої статті 3 КАС України вбачається, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відповідно до статті 52 Закону про банки для цілей цього Закону пов`язаними з банком особами є: контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини: юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини. Особа, визначена рішенням Національного банку України пов`язаною з банком особою, чи такий банк можуть оскаржити в установленому законом порядку рішення Національного банку України про визначення особи пов`язаною з банком особою, а в разі притягнення такої особи до передбаченої законом відповідальності - оспорити підстави рішення Національного банку України про її визначення пов`язаною з банком особою.

Згідно зі статтею 42 Закону про банки (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер, його заступники, керівники відокремлених підрозділів банку.

Статтею 23 Закону про банки (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) визначено, що банк має право відкривати відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) на території України у разі його відповідності вимогам щодо відкриття відокремлених підрозділів, встановленим нормативно-правовими актами НБУ.

Реєстрація відділень банку у період спірних правовідносин здійснювалася в порядку, визначеному Законом про банки і Положенням про порядок реєстрації та ліцензування банків, відкриття відокремлених підрозділів, затвердженим постановою Правління НБУ від 08 вересня 2011 року № 306 (втратило чинність на підставі постанови НБУ від 22 грудня 2018 року № 149), у яких зазначено, що дані про відділення вносяться до Державного реєстру банків і не підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно зі статтею 2 Закону про банки (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) асоційована особа - чоловік або дружина, прямі родичі цієї особи (батько, мати, діти, рідні брати та сестри, дід, баба, онуки), прямі родичі чоловіка або дружини цієї особи, чоловік або дружина прямого родича.

Особа, визначена рішенням Національного банку України пов`язаною з банком особою, чи такий банк можуть оскаржити в установленому законом порядку рішення Національного банку України про визначення особи пов`язаною з банком особою, а в разі притягнення такої особи до передбаченої законом відповідальності - оспорити підстави рішення Національного банку України про її визначення пов`язаною з банком особою (частина четверта статті 52 Закону про банки).

У свою чергу правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 гривень. Адміністративна рада Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Частиною другою статті 26 Закону № 4452-VI передбачено, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Згідно із Законом України про внесення змін, який набрав чинності 21 серпня 2015 року, пункт 4 частини четвертої статті 26 Закону України № 4452-VI викладено в такій редакції: «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не відшкодовує кошти, розміщені на вклад у банку особою, яка є пов`язаною з банком особою або була такою особою протягом року до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних».

Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

У справі, яка розглядається, суди не звернули уваги на те, що спір є публічно-правовим та підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач та третя особа оскаржують дії щодо включення їх до переліку осіб, пов`язаних із Банком, й відповідно невнесення інформації про них як вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ КБ «Хрещатик» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Зазначена позиція відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року № 61-13231сво18 (справа № 462/4059/16-ц).

Висновки за результатами розгляду справи

У частинах першій і другій статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19?22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про те, що спір за участю суб`єкта владних повноважень з метою реалізації у спірних відносинах наданих йому законодавством владних управлінських функцій, є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, то такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 400, 409, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 рокускасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Хрещатик», третя особа - ОСОБА_2 , про скасування неправомірного включення до переліку пов`язаних із банком осіб, та за позовом третьої особи - ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Хрещатик», третя особа - ОСОБА_1 , про скасування неправомірного включення як асоційованої із керуючим відділенням банку особи до переліку пов`язаних із банком осіб закрити.

Роз`яснити право звернення до суду з відповідним позовом у порядку адміністративного судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик