Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 728/1111/18

провадження № 61-8315св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Курінська сільська рада Бахмацького району Чернігівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2018 року у складі судді Глушко О. І. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 березня 2019 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Бечка Є. М., Скрипки А. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 та просив встановити факт його постійного проживання разом з ОСОБА_3 на ІНФОРМАЦІЯ_2 - на час відкриття спадщини, що відкрилася після смерті останньої, та визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 . 29 грудня 2014 року, що посвідчений секретарем Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області, яким ОСОБА_3 заповіла все своє майно ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що у ОСОБА_1 є сумніви, що волевиявлення ОСОБА_3 дійсно було вільним, оскільки:

- в оспорюваному заповіті не зазначено місце його складання. У той же час ОСОБА_3 на момент його складання не могла без сторонньої допомоги дістатися Курінської сільської ради, так як вона погано рухалася, тобто не могла скласти заповіт у приміщенні сільської ради;

- на дату складення оспорюваного заповіту ОСОБА_3 мала похилий вік - 88 років. Вказаний заповіт було складено після складення померлою ОСОБА_3 у 2013 році іншого заповіту, в якому все своє майно вона заповіла позивачеві та його рідному братові.

ОСОБА_1 стверджує, що на час відкриття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , він постійно мешкав з останньою в будинку, що належить йому - ОСОБА_1 , і був пов`язаний з нею спільним побутом, а саме: він доглядав за ОСОБА_3 , купував їй ліки, вони мали спільний бюджет. Тому в силу вимог частини другої статті 3 СК України, частини третьої статті 1268 ЦК України ОСОБА_1 є таким, що прийняв спадщину, оскільки він не заявляв про відмову від неї.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що заповідач на момент складання заповіту мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі та спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їй майном на випадок смерті. Відсутність у спірному заповіті запису про місце його посвідчення не може слугувати підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки при його складенні дотримано вимог щодо процедури його посвідчення, змісту, волевиявлення спадкодавця.

Відповідно до частин першої - третьої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь який час після складання заповіту скласти новий, який скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Факт постійного проживання позивача у будинку АДРЕСА_1 позивачем не доведено, а тому позивач не є спадкоємцем у розумінні положень глави 85 та 86 ЦК України після померлої

ОСОБА_3

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду мотивована тим, що суд першої інстанції в межах доводів позовних вимог повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі:

17 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 12 березня 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не застосували норми статей 29, 310, 317, 405, 1221, 1257, 1264 ЦК України, статті 3 СК України, статей 2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Суди відкинули той факт, що будинок, в якому проживала та померла ОСОБА_3 , є приватною власністю ОСОБА_1 і його місцем проживання з 04 грудня 2009 року. Судові рішення не мотивовані в частині порушення вимог щодо форми та посвідчення оспорюваного заповіту. В порушення норм процесуального права, апеляційний суд не мотивував, чому відкинув доводи позивача щодо постійного проживання із спадкодавцем, а лише зазначив, що ОСОБА_1 не є спадкодавцем за законом.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 728/1111/18 з Бахмацького районного суду Чернігівської області.

У червні 2019 року матеріали цивільної справи № 728/1111/18 надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

ОСОБА_3 , яка проживала з ОСОБА_4 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, з 16 березня 2004 року по 08 квітня 2005 року,

з 02 вересня 2015 року і до дня її смерті була зареєстрована та мешкала в будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 липня

2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 626 та посвідченого приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Кухтою Д. О., спадкоємцями за законом померлого ОСОБА_4 є його сини:

ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Будинок АДРЕСА_1 з 04 грудня 2009 року належить позивачеві - ОСОБА_1 як такий, що подарований йому батьком, що підтверджено копією договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Бахмацького районного нотаріального округу Кухтою Д . О. за реєстровим № 4047.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3

06 листопада 2013 року ОСОБА_3 склала заповіт на все своє майно на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області Бебою В. П. та зареєстровано в реєстрі за № 126.

29 грудня 2014 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області Бебою В. П. та зареєстровано в реєстрі за № 95, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті, вона заповіла ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_3 , Бахмацькою районною державною нотаріальною конторою 16 серпня 2017 року заведено спадкову справу

№ 453/2017, номер у спадковому реєстрі 61094284, на підставі якої видано свідоцтва про право на спадщину: 22 листопада 2017 року (реєстровий № 1-1021), 23 січня 2018 року (реєстровий № 2-62) і 22 червня 2018 року (реєстрові №№ 1-468 та 1-469), згідно з якими спадкоємцем за заповітом померлої ОСОБА_3 є ОСОБА_2

ОСОБА_1 з 05 січня 2013 року зареєстрований та проживає у будинку

АДРЕСА_4 , що підтверджено витягом з його паспорта та копією рішення третьої сесії сьомого скликання Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області від 12 січня

2016 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Порядок спадкування за заповітом регламентується Главою 85 ЦК України.

Право на заповіт, відповідно статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Підставами недійсності заповіту ОСОБА_1 зазначав те, що в оспорюваному заповіті не зазначено місце його складання, а ОСОБА_3 на момент його складання не могла без сторонньої допомоги дістатися Курінської сільської ради, так як вона погано рухалася, тобто не могла скласти заповіт у приміщенні сільської ради. Такожоспорюваний заповіт було складено після складення ОСОБА_3 у 2013 році іншого заповіту, в якому все своє майно вона заповіла позивачеві та його рідному братові. Крім того, позивач зазначає, що заповіт є також нікчемним, так як на дату складення оспорюваного заповіту ОСОБА_3 мала похилий вік -

88 років, що викликає сумніви у позивача щодо дійсного волевиявлення ОСОБА_3

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України)

Оскаржуваний заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Курінської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області

Бебою В. П.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Частиною другою статті 41 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (в редакції, чинній на момент вчинення нотаріальних дій) нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування.

Згідно зі змістом вказаних норм матеріального права вчинення нотаріальних дій поза межами приміщення органу місцевого самоврядування може проводитися в окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди. Про вказані обставини має бути зазначено у посвідчувальному написі заповіту та у реєстрі нотаріальних дій.

Судами встановлено, що на спірному заповіті такого напису не здійснено.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно зазначив, що відсутність у тексті заповіту напису, що він складався та посвідчувався поза приміщенням виконавчого комітету місцевої ради, але в межах нотаріального округу, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, якщо судом буде встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам статті 1247 ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним.

Верховний Суд зауважує, що для встановлення такого порушення істотності для заповіту як не зазначення у ньому місця посвідчення та підстав для посвідчення поза межами приміщення органу місцевого самоврядування, необхідно встановити факт відповідності форми заповіту статті 1247 ЦК України і вільного волевиявлення заповідача.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Посилаючись на те, що незазначення у заповіті місця його посвідчення та підстав такого посвідчення вдома у заповідача є підставою для визнання його недійсним, позивач мав надати суду докази того, що спірний заповіт оформлено поза волею заповідача та з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування.

В той же час суди встановили, що в оспорюваному заповіті міститься підпис заповідача та здійснений нею напис, а саме: «мною, ОСОБА_3 заповіт прочитано і власноруч підписано», а у тексті заповіту зазначено: дата складання заповіту, число, місяць, рік народження ОСОБА_3 , ідентифікаційний код. Заповідачу роз`яснено зміст статей 1241, 1307 ЦК України. Заповіт прочитаний вголос заповідачем

ОСОБА_3 та власноручно нею підписаний у присутності секретаря. Також у заповіті зазначено, що заповіт записаний секретарем сільської ради зі слів ОСОБА_3 , особу заповідача встановлено, дієздатність її перевірено.

Суди першої та апеляційної інстанцій після здійснення оцінки обставин, встановлених на підставі наданих сторонами доказів у справі, дійшли правильного висновку, що форма заповіту відповідає вимогам

статті 1247 ЦК України, волевиявлення заповідача було вільним, заповіт складався та посвідчувався особою, уповноваженою на вчинення нотаріальних дій, в межах нотаріального округу, а тому незазначення місця вчинення оскаржуваної нотаріальної дії секретарем сільської ради не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Судами встановлено, що доказів визнання недійсним заповіту

ОСОБА_3 , посвідченого 29 грудня 2014 року, з підстав, передбачених саме статтями 225, 231 ЦК України, позивачем не надано.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 з 05 січня 2013 року зареєстрований та проживає у будинку АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з паспорта, заслухавши пояснення свідків, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо встановлення факту постійного проживання з ОСОБА_3 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 - у будинку АДРЕСА_1 .

З урахуванням вказаних вимог закону, оцінивши всі докази в їх сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховним Судом встановлено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права ґрунтуються на неправильному розумінні та власному тлумаченні норм ЦК України, та спрямовані на встановлення та переоцінку обставин справи, яким суди надали правильну правову оцінку.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 березня 2019 року - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко