КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Гуля В.В., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , відділу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи - служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кириленко Людмила Василівна про визнання недійсними розпорядження про передачу в приватну власність частини квартири, свідоцтва про право власності на частину квартири, договору дарування частини квартири, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кириленко Людмила Василівна про вселення,

В С Т А Н О В И В :

25 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із названим позовом, де просила, з врахуванням заяв про зміну предмета позову, визнати недійсним розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації №39016 від 09 червня 2017 року про передачу в приватну власність ОСОБА_1 46/100 квартири АДРЕСА_1 ,

визнати недійсним свідоцтво про право власності на 46/100 квартири АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_1 на підставі розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації №39016 від 09 червня 2017 року,

визнати недійсним договір дарування 46/100 частин квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 06 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ,

визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_3 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є користувачем квартири АДРЕСА_1 , куди вона та відповідач ОСОБА_1 вселилися як члени сім`ї наймача ОСОБА_5 .

Відповідач ОСОБА_1 02 липня 2010 року уклала шлюб з ОСОБА_3 , у зв`язку з чим з 2011 року вона переїхала проживати до свого чоловіка.

Не маючи наміру проживати у даній квартирі, відповідач чинить на сім`ю позивача психологічний тиск, подає численні заяви до поліції про те, що чоловік позивача ніби-то погрожує їй фізичною розправою, перешкоджає користуватись житлом.

25 грудня 2012 року ОСОБА_1 без відома позивача та її згоди незаконно приватизувала частину спірної квартири.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року постановлено визнати недійсними розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації №37159 від 25 грудня 2012 року та свідоцтво про право власності, видане 25 грудня 2012 року відділом приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_1 про право власності на 46/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

30 листопада 2017 року їй стало відомо про те, що 11 травня 2017 року ОСОБА_1 повторно подала пакет документів на приватизацію житла за вказаною адресою і орган приватизації 09 червня 2017 року передав у приватну власність відповідача 46/100 спірної квартири.

12 січня 2018 року з заперечень відповідача їй стало відомо, що 06 листопада 2017 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір дарування 46/100 частин спірної квартири.

Оскільки відповідач свідомо та умисно незаконно оформила право власності на 46/100 частин спірної квартири шляхом приватизації, позивач вважає, що договір дарування є недійсним.

Разом з тим, 25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, де просила вселити її в квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, змінюючи замки від вхідних дверей квартири, а також вчиняє сварки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації №39016 від 09 червня 2017 року про передачу в приватну власність ОСОБА_1 46/100 квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на 46/100 квартири АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_1 на підставі розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації №39016 від 09 червня 2017 року.

Визнано недійсним договір дарування 46/100 частин квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 06 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Людмилою Василівною, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1 .

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що при приватизації житлових приміщень у квартирі АДРЕСА_1 необхідна була письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, в тому числі згода ОСОБА_2 , як матері неповнолітнього сина, і таких документів ОСОБА_1 до відділу приватизації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації не подала.

А відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним розпорядження органу приватизації від 09 червня 2017 року №39016 та свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_1 на 46/100 квартири АДРЕСА_1 .

Також, оскільки ОСОБА_1 не мала права на приватизацію спірної частини квартири, суд вважає, що укладений між нею та ОСОБА_3 договір дарування слід визнати недійсним, у зв`язку з чим порушені права позивача будуть повністю захищені відповідно до положень ст. 5 ЦПК України.

Одночасно, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Так судом було встановлено, що вибуття відповідача з квартири носило не лише вимушений, а і тимчасовий характер.

Відповідач не вибула з квартири остаточно, на що вказують такі події: вона не вивозила із квартири свої речі, вона не залишала ключа від вхідних дверей до окремо виділеного їй жилого приміщення ( кімнати ), вона неодноразово після так званого вибуття поверталася у квартиру, користувалася кімнатою та речами, які в ній залишила, і робила це фактично одразу після виїзду.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково.

Зустрічний позов ОСОБА_1 про вселення підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що позивач за зустрічним позовом набула права користування у квартирі АДРЕСА_1 як член сім`ї наймача - її матері ОСОБА_5 , має у користуванні окрему кімнату, житловою площею 10,5 кв. метрів, яка їй виділена ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2012 року, у зв`язку з чим уклала договір найму вказаного житлового приміщення.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом скасувати.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 26 липня 1986 року ОСОБА_5 на родину з трьох осіб: вона, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 видано ордер №4824 на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 6 т. 1 ).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2012 року визнано мирову угоду, на умовах якої встановлено порядок користування спірним житловим приміщенням, зокрема, ОСОБА_1 одноосібно користується кімнатою №6, площею 10,5 кв.м., ОСОБА_2 з малолітнім сином користується кімнатою №7, площею 12,5 кв.м., кімната №5, площею 18,4 кв.м. та всі інші побутові приміщення залишаються у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( а.с. 7-9 т. 1 )

Розпорядженням Голосіївської районної державної адміністрації в м. Києві від 13 листопада 2012 року за №782 на підставі зазначеної ухвали суду розділено договір найму з ОСОБА_1 , яка одна мешкає у кімнаті №6, житловою площею 10,50 кв.м, та ОСОБА_2 , яка з родиною з двох осіб ( вона, син ) мешкає у кімнаті №7, житловою площею АДРЕСА_4 . АДРЕСА_5 АДРЕСА_1 ( а.с. 67 т. 2 ).

З довідки за формою №3 убачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 188, 189 т. 2 ).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 22 березня 2017 року, визнано недійсними розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації №37159 від 25 грудня 2012 року, яким передано ОСОБА_1 у приватну власність частину спірної квартири та свідоцтво про право власності, видане 25 грудня 2012 року відділом приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_1 про право власності на 46/100 зазначеної ( а.с. 12-16, 49-54 т. 1 ).

11 травня 2017 року ОСОБА_1 повторно звернулася до органу приватизації Голосіївської районної державної адміністрації в м. Києві із заявою про передачу безоплатно у її власність житлової площі квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 70 т. 2 ).

На підставі зазначеної заяви відділом приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації здійснено розрахунок площі квартири, що приватизується - 25,7 кв.м., що становить 46/100 частин спірної квартири. ( а.с. 71 т. 2 ).

09 червня 2017 року відділом приватизації житлового фонду управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації Гавриленко Ользі Микитівні видано свідоцтво про право власності на 46/100 частини квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 139 т. 2 ).

06 листопада 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. посвідчила договір дарування 46/100 частин квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( а.с. 113 т. 1 ).

Разом з тим, враховуючи викладене, на переконання апеляційного суду, місцевий суд вірно зазначив, що загальна площа кімнати, яку приватизувала ОСОБА_1 , становить 25,7 кв.м., тобто є більшою ніж та житлова площа, що виділена їй в одноосібне користування за договором найму ( 10,5 кв.м. ) і частково включає в себе житлову площу виділену в спільне користування їй та позивачці з малолітнім сином ( кімната 18,40 кв.м ).

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі, достовірні та достатні докази у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_9 надали свою письмову згоду на приватизацію спільної житлової площі і таких доказів не надано апелянтом до суду другої інстанції.

Таким чином, з точки зору другої інстанції, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку, що при приватизації житлових приміщень у квартирі АДРЕСА_1 необхідна була письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, в тому числі згода ОСОБА_2 , як матері неповнолітнього сина, та те, що таких документів ОСОБА_1 до відділу приватизації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації не подала, а відтак, наявні правові підстави для визнання недійсним розпорядження органу приватизації №39016 від 09 червня 2017 року та свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_1 на 46/100 квартири АДРЕСА_1 .

Окрім цього, апеляційний суд, погоджується с висновком суду першої інстанції, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір дарування слід визнати недійним, оскільки ОСОБА_1 не мала права на приватизацію спірної частини квартири.

Суд другої інстанції зауважує і на те, що спірний правочин порушує законні права та інтереси позивача за первісним позовом та дитини, що є правовою підставою для його визнання недійсним відповідно до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 2, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.п. 4, 18 «Положення про порядок передачі квартир ( будинків ) житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян»,затвердженого наказом №396 Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року, ст.ст. 203, 215, 242, 317, 319, 321, 717 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення в частині, що оскаржується апелянтом.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення в названій частині, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що в спірному свідоцтві про право власності вказано загальну площу кімнати, що складається з житлової площі кімнати та частини площі побутових приміщень квартири, вона стала користувачем окремої кімнати та відповідно має право на використання свого права щодо безоплатної приватизації без отримання обов`язкової згоди всіх членів сім`ї, сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету чи будь-яких спільних інтересів, позивач не є стороною договору дарування та її права цим договором не були порушені, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення апеляційних вимог.

Законність та обґрунтованість судового рішення, що не оскаржується ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції не переглядається у відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, оскільки ним ( судом ) не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, та неправильного застосування норм матеріального права.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення в оскаржуваній частині апелянтом, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , відділу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи - служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кириленко Людмила Василівна про визнання недійсними розпорядження про передачу в приватну власність частини квартири, свідоцтва про право власності на частину квартири, договору дарування частини квартири, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_3 , Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кириленко Людмила Василівна про вселення - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Л.П. Сушко