Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 690/8/15-ц

провадження № 61-18608св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Петрова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В.,

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі кредитного договору від 04 квітня 2007 року № 37.3/АА - 026.07.2 (далі - кредитний договір) ОСОБА_1 , як позичальнику, відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 28 881,00 доларів США строком до 04 квітня 2014 року.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов`язався щомісяця, в останній робочий день місяця, а також у день повного погашення заборгованості за кредитами, але не пізніше вказаного в пункті 1.1. строку цього договору сплачувати проценти за користування кредитними коштами. Процентна ставка за користування кредитом становить 12,5 % річних

Внаслідок неналежного виконання позичальником умов вказаного кредитного договору, станом на 18 вересня 2013 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість за кредитним договором: за тілом кредиту у розмірі 17 909,66 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами - 2 396,39 доларів США, а також обов`язок сплати пені у розмірі 185 111,25 грн, трьох процентів річних у розмірі 22 285,22 грн, нараховані за порушення строків виконання грошового зобов`язання.

Після уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 04 квітня 2007 №37.3/АА - 026.07.2 року у розмірі 20 306,05 доларів США та 207 396,47 грн; стягнути з ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 654,00 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 25 травня 2016 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач не довів факт належного виконання ним своїх зобов`язань за кредитним договором, оскільки надані письмові докази не завірено у встановленому законом порядку.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 11 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 288,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 278 732,88 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ненадання належно завірених копій письмових доказів у справі не може свідчити про неналежне виконання кредитодавцем ПАТ «Родовід Банк» своїх зобов`язань за кредитним договором, оскільки в судах попередніх інстанцій сторони не заперечували факт існування між ними договірних зобов`язань і факт неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 (позичальником) своїх зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість за тілом кредиту, зі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також нараховано пеню і три проценти річних на суму простроченої кредитної заборгованості.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи та посилаючись на висновок судово-економічної експертизи від 15 червня 2015 року № 06/2015-035 (а. с. 120-152 Т. 1), дійшов висновку, що з позичальника ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту може бути стягнута лише у межах трирічного строку позовної давності (з часу прострочення відповідачем сплати чергового періодичного платежу) у розмірі 9 288,00 доларів США, що еквівалентно 278 732,88 грн.

Відмовляючи у позові в частині стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також пені і трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд апеляційної інстанції виходив з того, що:

- умовами кредитного договору нарахування трьох процентів річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту не передбачено, а оскільки з 13 квітня 2009 року проценти за користування кредитом банк позичальнику не нараховував, тому в межах позовної давності трьох років (з часу коли відповідач повинен був сплатити черговий платіж, проте не сплатив його), таке стягнення провести є неможливим;

- обрахування пені позивачем проведено поза межами позовної давності до основної вимоги, оскільки з урахуванням аналізу норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2017 року ПАТ «Родовід Банк» звернулось до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

13 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновок суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову з підстав пропуску позовної давності щодо частини пред`явлених позовних вимог, не відповідає висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 16 квітня 2014 року у справі № 6-24цс14, від 18 червня 2014 року у справі №6-61цс14, зі змісту яких убачається, що строк позовної давності у правовідносинах сторін у цій справі, перебіг трирічного строку позовної давності, починається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто після закінчення строку для повернення кредиту в повному обсязі.

Відмовивши банку в позові в частині стягнення пені, трьох процентів річних, суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-369цс15, від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11, не визначив правової природи процентів річних, які банк просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 і дійшов неправильного висновку про відмову в позові в цій частині.

Заперечень на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 квітня 2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 37.3/АА-026.07.2 (т. 1, а. с. 5-9), відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 28 881,00 доларів США (що на момент перерахування коштів на рахунок позичальника) у гривневому еквіваленті становить 145 849,05 грн), терміном до 04 квітня 2014 року, із процентною ставкою за користування кредитом 12.5 % річних.

Позичальник зобов?язався щомісячно до 10 числа кожного календарного місяця частково погашати заборгованість за кредитом у сумі с та нарахованими процентами за користування кредитом.

Відповідно до умов пункту 1.7 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є застава автомобіля SKO модель Superb Classic 1.8 T згідно з договором застави від 04 квітня 2007 року № 37.3/АА-026.07.2.

Сторонами не заперечується та обставина, що банк виконав свої зобов`язання за умовами договору, що підтверджується вищевказаною заявою про видачу готівки, на якій міститься підпис отримувача коштів ОСОБА_1 .

Водночас, ОСОБА_1 систематично порушував умови кредитного договору щодо своєчасної сплати щомісячних кредитних платежів (повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та плати за обслуговування кредиту), внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути на свою користь.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Перевіривши законність оскаржуваного судового рішення в межах доводів касаційної скарги Верховний Суд виходить з такого.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки кредитним договором встановлено окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника (відповідача ОСОБА_1 ) повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), тому посилання заявника касаційної скарги на те, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків щодо початку перебігу позовної давності, викладених у постановах Верховного Суду України у справах № 6-116цс13, № 6-24цс14, № 6-61цс14 не впливають на правильність вирішення спору у цій частині позову.

Встановивши, що внаслідок систематичних порушень відповідачем ОСОБА_1 зобов?язань в частині сплати кредитних платежів, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що позов в частині стягнення заборгованості за тілом кредитом підлягає задоволенню в частині трирічної позовної давності.

Висновок апеляційного суду про відмову в позові в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами також є правильним з огляду на те, що проценти нараховувалися відповідно до умов кредитного договору у період з 04 квітня 2007 року до 14 квітня 2009 року, тому визначити фактичну заборгованість позичальника зі сплати вказаних платежів у межах позовної давності неможливо. При цьому, зазначене підтверджено і висновком судово-економічної експертизи (т. 1, а. с. 134).

Також є правильним висновок суду апеляційної інстанції про відмову в позові в частині стягнення пені з підстав пропуску річної позовної давності.

Так, відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), згідно з частиною другою статті 258 ЦК України, застосовується позовна давність терміном один рік.

Зі змісту статті 266, частини другої статті 258 ЦК України вбачається, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Встановивши, що обрахування пені позивачем проведено поза межами позовної давності до основної вимоги, суд правильно дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї частини позову.

Верховний Суд зауважує, що банк, вказавши про незаконність рішення апеляційного суду в частині відмови в позові про стягнення пені, жодних доводів щодо вказаного твердження у своїй скарзі не навів.

Натомість, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних у зв?язку з тим, що таке стягнення не передбачено умовами договору, є передчасним і не відповідає положенням частини другої статті 625 ЦК України.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказаною нормою права встановлено обов?язок боржника на вимогу кредитора сплатити три проценти річних від простроченої суми заборгованості, незалежно від того, чи встановлено таку умову договором, тоді як умовами договору сторонам надано право лише змінювати розмір процентів.

Зважаючи на те, що до вимоги про стягнення трьох процентів річних за порушення строків виконання грошового зобов?язання підлягає застосуванню загальний (трирічний) строк позовної давності, висновок суду апеляційної інстанції про відмову в позові в цій частині є таким, що не відповідає приписам частини другої статті 625 ЦК України, а також встановленим обставинам справи. Для правильного вирішення справи в цій частині суду необхідно здійснити перевірку наявності підстав та обґрунтованості нарахування трьох процентів річних на суму основної кредитної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9 288 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 278 732,88 грн, що судом апеляційної інстанції здійснено не було.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями досліджувати докази та не може вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом третім частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта вказаної статті).

З огляду на те оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині позову про стягнення заборгованостей за тілом кредиту, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами та пені ухвалено з дотриманням та без порушення норм матеріального та процесуального права, тому в цій частині підлягає залишенню без змін.

Водночас рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в позові про стягнення трьох процентів річних за прострочення сплати заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд у вказаній частині.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає частковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат має здійснити вказаний суд за результатами вирішення спору пропорційно задоволених вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 11 січня 2017 рокув частині стягнення трьох процентів річних за прострочення сплати заборгованості за тілом кредиту скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Черкаської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк