Апеляційне провадження № 22-ц/824/1024/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 752/21994/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Державне підприємство «СЕТАМ»,

приватний виконавець Виконавчого органу міста Києва Бандола Олександр Олексійович,

треті особи: ОСОБА_6,

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_8,

на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 6 листопада 2018 року, постановлену під головуванням судді Чередніченко Н.П. в приміщенні суду, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернувся з позовом ДП «СЕТАМ», ПВ ВО м. Києва БандолиО.О., треті особи: ОСОБА_6, ПАТ «Раййфайзен Банк Аваль» про визнання недійсними результатів електронних торгів, визнання недійсним та скасування акту приватного виконавця про проведення електронних торгів, визнання недійсним та скасування протоколу проведення електронних торгів.

У листопаді 2018 року ОСОБА_4 через свого представника подав заяву про забезпечення позову, у якій просив вжити заходів по забезпеченню позову, шляхом заборони ОСОБА_6 вчиняти дії щодо користування та розпорядження нежилими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 до ухвалення рішення по суті.

На обґрунтування доводів заяви про забезпечення позову зазначав, що 5.10.2018 були проведені електронні торги з реалізації нежитлових приміщень, які знаходяться у АДРЕСА_1. Вказані торги були проведені з порушенням порядку його реалізації. Переможцем торгів було обрано ОСОБА_6

Вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду або призвести до неможливості його виконання, оскільки, ОСОБА_6 має всі можливості відчужити вказане майно в будь-який час. У випадку відчуження майна, він не зможе відновити порушені права та потребуватиме додаткових обґрунтованих заходів щодо витребування майна у добросовісного набувача для подальшої реалізації майна з дотриманням закону.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 6 листопада 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_10 через свого представника подав апеляційну скаргу та, вказуючи на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову, якою заборонити ОСОБА_6 вчиняти дії щодо користування та розпорядження нежитловими приміщеннями в м. Києві по пров. Задорожньому, 5, корп. 2 до ухвалення Голосіївським районним судом м. Києва рішення у вказаній справі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд в оскаржуваній ухвалі не навів жодних мотивів, якими він керувався при постановленні ухвали та не відобразив результатів оцінки доказів з наведення мотивів їх прийняття чи відмови у їх прийнятті.

Суд не прийняв до уваги того факту, що ОСОБА_6 здійснюються активні дії щодо переоформлення договорів, укладених з обслуговуючими компаніями відносно спірних приміщень.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача зазначав, що задоволення заяви про забезпечення позову у спосіб заборони користування та розпорядження нерухомим майном, яке належить ОСОБА_6 на праві власності є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу, з підстав, викладених в ній. Просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.

Представник відповідача ПВ ВО м. Києва Бандоли О.О. - Коваленко О.Д. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Треті особи в судове засідання не з'явилися. Про розгляд справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не навів достатніх підстав для вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом заборони третій особі, яка є законним власником, вчиняти дії щодо користування та розпорядження майном, а тому вважав, що стороною позивача не доведено наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вжитті заходів забезпечення позову судом необхідно враховувати зміст позовних вимог, співмірність вжитих заходів із вимогами та вид забезпечення позову (пункт 3 і 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Таким чином, заборона вчиняти дії, як спосіб забезпечення позовних вимог, може бути застосовано судом не тільки у випадку існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а й за наявності реальної ймовірності такого відчуження.

Однак, звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_10 не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, не довів, що невжиття цих заходів унеможливить виконання рішення суду і що третя особа має намір відчужити належне їй майно та, що наявна реальна ймовірність такого відчуження, яка може створити реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Посилання апелянта на те, що третя особа переоформлює договори з обслуговуючими компаніями стосовно належних їй на праві власності приміщень, апеляційний суд вважає формальними та безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені жодним належним і допустимим доказом, крім того самі по собі не можуть бути підставою для вжиття тих заходів забезпечення позову, про які просить заявник, а тому і не можуть бути належною підставою для скасування ухвали.

Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов'язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено і п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 2, 8 ЦПК України.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб'єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб'єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до п.п. 166 168 рішення Європейського Суду з прав людини від 23.01.2014 (заява № 19336/04) «Справа «East/West Alliance Limited» проти України», перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним.

Як вбачається, в заяві про забезпечення позову ОСОБА_4 просить заборонити вчиняти дії з майном, яке на праві власності належить третій особі ОСОБА_6 Проте, позивачем не пред'явлено вимог до третьої особи, тобто між ними відсутній спір.

Заборона вчиняти дії щодо користування та розпорядження нерухомим майном є одним із заходів, які призводять до суворих обмежень для власника та вказані дії можуть призвести до порушень конституційних прав третьої особи ОСОБА_6

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що забезпечення позову в запропонований представником позивача спосіб не є співмірними із пред'явленими позовними вимогами.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 6 листопада 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 15 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: