Справа № 167/1399/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І.І.
Провадження № 22-ц/802/131/19 Категорія: 47 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

секретар судового засідання Савчук О.В.

за участю: представника позивачів ОСОБА_1,

представника відповідача Кобко О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Рожищенської міської ради, Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця ПАТ "Українська залізниця" про визнання частково недійсними рішення міської ради та державного акта на право постійного користування землею за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 звернулися в суд з позовом до Рожищенської міської ради, Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (на даний час - Акціонерне товариство «Українська залізниця») про визнання частково недійсними рішення Рожищенської міської ради та Державного акта на право постійного користування землею. Позов мотивують тим, що є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.11.1998року, право власності зареєстроване 14.01.1999р. З моменту набуття права власності на житловий будинок автоматично набули право користування відповідною земельною ділянкою площею 0,1196 га, призначеною для його обслуговування. 21 листопада 2016 року відповідач ПАТ «Українська залізниця» звернувся до ОСОБА_3 із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 51,04 га, наданою їй у постійне користування на підставі відповідного Державного акту на право постійного користування серії НОМЕР_1 від 11.03.2002 року. Із даного акту дізналися про рішення Рожищенської міської ради № 21/4 від 07.03.2002 року, на підставі якого Львівська залізниця отримала право користування відповідною землею. Зазначають, що порушуються їхні права на користування земельною ділянкою, призначеною для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Приватизація житлового будинку не передбачала будь-яких застережень з приводу не переходу права користування земельною ділянкою зі сторони Ковельської дистанції цивільних споруд Львівської залізниці. Право користування землею Львівської залізниці на той час не було належним чином оформленим. При оформленні такого права в 2002 році відповідачі не врахували права користування позивачів на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Просять визнати частково недійсним рішення Рожищенської міської ради № 21/4 від 07.03.2002 року про надання Львівській залізниці в межах Рожищенського району права постійного користування земельною ділянкою площею 51, 04 га для обслуговування залізничного транспорту в частині розміру земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи Волинського відділення Львівського НДІСЕ № 8543 від 22.06.2018 року. Визнати частково недійсним Державний акт на право користування землею серії НОМЕР_1 від 11.03.2002 року про надання Львівській залізниці в межах Рожищенського району права постійного користування земельною ділянкою площею 51, 04 га для обслуговування залізничного транспорту в частині розміру земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи Волинського відділення Львівського НДІСЕ № 8543 від 22.06.2018 року.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року в позові ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 до Рожищенської міської ради, ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця ПАТ «Українська залізниця» про визнання частково недійсними рішення Рожищенської міської ради №21/4 від 07.03.2002 року та Державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_1 від 11.03.2002 року відмовлено.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Вважають, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, а саме висновок суду про відсутність необхідності залізниці виготовляти та отримувати Державний акт на землю не грунтується на положеннях Закону та нормативних актах, які передбачали передання вказаних земель у розпорядження залізниці, про неможливість автоматичного переходу права користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок. Судом не вірно застосовано положення ст.ст. 4, 30 ЗК України в редакції 1990 року та ст. 120 ЗК України, яка чинна на даний час.

Відповідач АТ "Українська залізниця" подав відзив на апеляційну скаргу позивачів. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 19.11.2018 року залишити без змін.

Апеляційна скаргу підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 загальною площею 101,7 кв. м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло НОМЕР_2 від 25.11.1998 року, виданим згідно з розпорядженням Ковельської дистанції цивільних споруд Львівської залізниці № 252 від 25.11.1998 року «Про приватизацію квартир та будинків державного житлового фонду». 14.01.1999 року зареєстровано право власності на вищевказаний житловий будинок в реєстровій книзі за № 1560.

Рішенням Рожищенської міської ради №21/4 від 07.03.2002 року «Про затвердження технічної документації зі складання державних актів на право постійного користування землею Львівській залізниці» затверджено матеріали технічної документації та надано Львівській залізниці в постійне користування земельну ділянку площею 51, 04 га.

11.03.2002 року видано Державний акт на право постійного користування землею, відповідно до якого Львівській залізниці в межах Рожищенського району надано у постійне користування 51,04 га землі для обслуговування залізничного транспорту.

Будинок АДРЕСА_1 розташований в межах земельної ділянки 51,04 га, наданої Львівській залізниці в постійне користування для обслуговування залізничного транспорту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка використовується як смуга відведення залізниці під залізничним полотном та його облаштуванням, а отже належить до земель залізничного транспорту і відповідачем не порушено прав позивачів.

Такі висновки суду є правильними, відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до пункту г частини третьої статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Згідно із ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», у редакції станом на 25.11.1998 року, смуга відведення - це землі залізничного транспорту, що зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно-колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв'язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо.

У апеляційній скарзі позивачі посилаються на законодавство, яке діяло до отримання відповідачем державного акту на землю.

Статтями 1, 4 Положення про землі, надані транспорту, затвердженого 07 лютого 1933 року Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР № 58 і ради народних комісарів СРСР № 50, передбачалося, що землями, наданими транспорту (в тому числі і залізничному), визнавалися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об'єктами залізничної інфраструктури, тобто з прийняттям вказаного Положення у залізниці виникли права на землі смуг відведення.

Вказане Положення діяло до набрання чинності Постанови Ради Міністрів СРСР від 08 січня 1981 року № 24 «Про затвердження Положення про землі, надані транспорту».

Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року передбачалося, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.

Разом з тим, вимог щодо виготовлення та отримання державного акта законодавством не передбачалося, а землі транспорту являлися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54,55 «Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року.

Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року (в редакції від 08 липня 1970 року), Постановою Верховної ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року (далі постанова № 562) право залізниці на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування гарантувалася. Згідно з пунктом 5 Постанови № 562 громадяни, підприємства, установи, організації які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього кодексу зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування.

Пунктом 6 постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ «Про земельну реформу» (із змінами та доповненнями) визначено, що землекористувачі повинні до 01 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею.

Вказаний пункт постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року визнаний неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), а отже відсутня вимога закону щодо обов'язкового виготовлення державного акта на право користування земельною ділянкою.

За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача - ПАТ "Українська залізниця" документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Спірна земельна ділянка була зайнята об'єктами залізничної інфраструктури, про що свідчить «План границ полосы отвода линии Ровно-Киверцы-Ковель Львовской железной дороги Рожыщенского района Волынской области», складений за результатами зйомок земель смуги відведення вказаної лінії Київським філіалом Укржелдорпроекту у 1989 році по матеріалах польового знімання, викопіюваннях з планів землеустрою суміжних землекористувачів, планових матеріалів минулих років, скорегованих в натурі, наявних документацій по захисних лісонасадженнях, генерального плану міста Рожище.

Доводи позивачів про те, що відповідач не надав доказів на підтвердження його права користування чи розпорядження земельною ділянкою до 2002 року є безпідставними. Факт користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до пункту б частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об'єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Згідно ст. 30 ЗК України ( в редакції на момент приватизації позивачами будинку) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Статтею 120 ЗК України (в редакції 2001 року) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

З матеріалів інвентаризаційної справи № 2518 на домоволодіння АДРЕСА_1 не вбачається, що за даним будинком була закріплена земельна ділянка площею 0,1196 га для його обслуговування та не встановлювались межі земельної ділянки.

Житловий будинок позивачів знаходиться на земельній ділянці, яка перебувала і перебуває в користуванні залізниці і відноситься до земель залізничного транспорту.

На час приватизації позивачами будинку, земельна ділянка для його обслуговування не була надана позивачам в порядку відведення, а так як вказана ділянка відносилась до земель залізниці, набути автоматично право власності на цю ділянку без зміни її цільового призначення було неможливо.

Права власності на спірну земельну ділянку позивачі не набули, як і не підтвердили, що їм на законних підставах належить право користування вказаною земельною ділянкою.

Оспорюване рішення міської ради прийняте в межах її компетенції і його прийняття та видача Державного акту на право постійного користування землею не порушують прав та інтересів позивачів.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки житловий будинок, який належить позивачам розміщений на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні залізниці і відноситься до земель транспорту, права позивачів прийняттям Рожищенською міською радою рішення про надання земельної ділянки залізниці та отриманням Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою не порушуються.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 19 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: