Справа № 633/256/19
провадження № 2/633/101/2019
30 вересня 2019 року смт. Печеніги
Печенізький районний суд Харківської області в складі:
головуючого - судді Смирнова В.А.
за участю секретаря судових засідань - Меденець Т.С.
розглянувши у судовому засіданні в смт. Печеніги цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації про надання дозволу неповнолітній дитині на виїзд за межі України, -
ОСОБА_1 , звернулася з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації про надання дозволу неповнолітній дитині на виїзд за межі України.
В позові ОСОБА_1 просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України її малолітньому сину ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до Республіки Польщі з метою навчання у період з 01 серпня 2019 року до 01 серпня 2020 року.
Позивач - ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомила.
Представник позивача - Адвокат Пекаренін Андрій Анатолійович, в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без участі Позивача та її представника, в якому просив провести розгляд справи без участі Позивача та її представника, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач - ОСОБА_2 , в судові засідання призначені на 09.09.2019р. та 30.09.2019р. не прибув, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причину неявки в судове засідання 30.09.2019р. суд не повідомив.
Представник третьої особи в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без участі їх представника, та не заперечував проти задоволення вимог позивачки.
Суд вважає, що позивач та відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог належним чином повідомлялись про розгляд справи відповідно до вимог ст.128 ЦПК України та розглядає дану цивільну справу відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України за їх відсутності.
Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності відповідача, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням заочного рішення, враховуючи, що позивач не заперечувала проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів.
Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані докази, суд приходить до висновку, що вимоги Позивача підлягають задоволенню. До такого висновку суд прийшов виходячі з наступного.
Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 15 травня 2007 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Печенізького районного управління юстиції Харківської області.
Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 09 жовтня 2015 року по справі № 633/390/15ц (Суддя Танасевич О.В.) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Після розірвання шлюбу дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишився проживати із матір`ю - ОСОБА_1 .

З метою повного і гармонічного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку в 2018 році Позивач вивозила дитину за кордон за попередньої письмової та нотаріальної згоди відповідача (батька дитини).

Так, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лазаревим В.М. було нотаріально засвідчено заяву ОСОБА_2 від 30 травня 2018 року про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини до Республіки Польщі та інших країн Шенгенської угоди з 05.06.2018-05.06.2019 роки.

Перебуваючи на території Республіки Польща ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 розпочав навчатися в школі у Республіці Польща і зараз планує продовжити навчання.

З огляду на це постала необхідність в отриманні згоди на виїзд дитини за кордон на новий навчальний рік від батька дитини.

Однак, ОСОБА_2 своєї згоди на виїзд дитини не надає. Йти до нотаріуса для посвідчення письмової згоди відмовляється й заявив, що ніколи не надасть згоди на виїзд сина за кордон. Така поведінка відповідача є свідченням негативного ставлення особисто до позивача - ОСОБА_1 , а не такою, що спрямована на піклування та забезпечення найвищих інтересів власної дитини.

Окрім того, Печенізьким районним судом Харківської області було видано виконавчий лист по справі № 2-228/2008 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.08.2008 року. Даний виконавчий лист перебуває на виконанні у Міжрайонному ВДВС по Печенізькому, Чугуївському районах та місту Чугуєву ГТУЮ у Харківській області. Як вбачається із розрахунку заборгованості по аліментах станом на 30 червня 2019 року, то ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 99 868, 01 грн. (дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот шістдесят вісім гривень 01 коп.)

Така поведінка відповідача порушує права дитини і не відповідає її інтересам, що може призвести до негативних наслідків у психо-емоційному розвитку дитини. Також, це позбавляє малолітнього ОСОБА_3 на повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Тобто відповідач поставив власні амбіції на ґрунті неприязного ставлення до Позивача вище від інтересів власної дитини.

Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989р. яка ратифікована Верховною Радою України 27.09.1991р. передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за нею за законом.

Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959р. дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) із змінами, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Враховуючи положення зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Позивачем при подачі позову визначено чітко країну (Республіка Польща), куди вона має поїхати із дитиною та відповідний період (з 01 серпня 2019 року по 01 серпня 2020 року).

Виїзд дитини без згоди батька можливий, в даному випадку на підставі рішення суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У статті 10 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками.

Згідно статті 4 Конвенції про контакт з дітьми (№ ETS N 192) дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідач безпідставно не надає тимчасового дозволу на виїзд за кордон за межі України своєї дитини - ОСОБА_3 разом з матір`ю. Враховуючи те, що шлюб між Позивачем та Відповідачем розірваний ще в 2015 році, сторони проживають окремо та між ними є спір, в цілях якнайкращого забезпечення інтересів дитини, з урахуванням часу повернення в Україну, суд вважає за можливе надати дозвіл особі, яка не досягла 16 річного віку на тимчасовий виїзд за межі України - малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до Республіки Польщі з метою навчання у період з 01 вересня 2019 року до 01 вересня 2020 року.

При винесені Рішення суд враховує позиції Верховного Суду викладені в постановах від 23 травня 2018р. по справі №463/1323/16-ц, провадження №61-2471св18 та 26 вересня 2018р. по справі №274/4075/16-ц, провадження №61-4764св18, від 08 серпня 2018р. справа №700/413/17, провадження №61-13085св18, у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справа №712/10623/17.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками у письмових доказах, констатує той факт, що Позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Суд не стягує судові витрати з відповідача в зв`язку з заявою представника позивачки про покладення даних витрат на неї.

На підставі викладеного, керуючись, ч. 3 ст. 211, 259, 263-265,280-284 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації про надання дозволу неповнолітній дитині на виїзд за межі України.

Надати дозвіл особі, яка не досягла 16 річного віку на тимчасовий виїзд за межі України - малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до Республіки Польщі з метою навчання у період з 01 серпня 2019 року до 01 серпня 2020 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: В.А. Смирнов