Справа № 485/1150/19
Провадження № 22-ц/812/1605/19 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», подану в його інтересах адвокатом Чирвою Віталієм Григоровичем

на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2019 року, постановлену під головуванням судді - Квєтка І.А. о 09 год. 10 хв., в приміщенні того ж суду за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про забезпечення позову у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (надалі - ТОВ «Автокредит плюс») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

25 липня 2019 року ТОВ «Автокредит Плюс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу від 25 жовтня 2013 року у загальному розмірі 164 969, 53 грн.

Того ж дня, ТОВ «Автокредит плюс» звернулось до суду із заявою про забезпечення позову та просило накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме житловий будинок АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову позивач зазначав, що на теперішній час існує судовий спір щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором фінансового лізингу від 25 жовтня 2013 року у загальному розмірі 164 969,53 грн., оскільки останнім протягом тривалого часу не виконуються умови договору, отже невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2019 року в задоволенні заяви ТОВ «Автокредит плюс» про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що позивачем не надано доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а обраний захід забезпечення грошових вимог буде співмірним із обмеженням права власника майна.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, представник позивача адвокат Чирва В.Г. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою заяву ТОВ «Автокредит плюс» про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано той факт, що ОСОБА_1 довгий час не виконує зобов`язання за договором фінансового лізингу від 25 жовтня 2013 року, навмисно приховує предмет лізингу. Крім того, у декларації боржника відсутні відомості стосовно фінансових зобов`язань перед ТОВ «Автокредит плюс» та лізингового транспортного засобу марки Mazda, модель 3, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . До того ж, ОСОБА_1 має інші фінансові зобов`язання перед АТ «Перший Український Міжнародний Банк» за якими відкрито виконавче провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Положеннями статті 149 ЦПК України передбачено, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Крім цього, за приписами частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання судового рішення.

Так, згідно п. 43 рішення ЄСПЛ по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

За своєю природою заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і зберігають свою дію до фактичного виконання судового акту, яким закінчується вирішення спору по суті.

При цьому, слід зауважити, що забезпечення позову - накладення арешту на нерухоме майно, має тимчасовий характер і спрямоване лише на запобігання відчуження майна та жодним чином не обмежує позивачу у праві користуватись вказаним майном.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ України «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 жовтня 2013 року між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_1 було підписано заяву про приєднання до публічного договору № NK4, тим самим ОСОБА_1 надав свою згоду на приєднання до Публічного договору про надання фінансового лізингу на умовах визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб сайті Компанії www.planetavto. ІНФОРМАЦІЯ_1 /page/leasing (а.с.6).

Відповідно до п.п. 14.1.1, 14.1.2 Заяви про приєднання, предмет лізингу та його вартість: автомобіль згідно специфікації, викладеної в додатку № 1. Строк лізингу 60 місяців з моменту підписання Додатку № 2 (а.с.6-8).

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язання за Договором фінансового лізингу № NK4 від 25 жовтня 2013 року станом на 19 червня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Автокредит Плюс» становить 164 969, 53 грн. (а.с.5).

За такого, між сторонами існує реальний спір, зокрема про стягнення заборгованості у розмірі 164 969,53 грн. за договором фінансового лізингу.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що ОСОБА_1 протягом довгого часу не виконує умови договору у зв`язку з чим утворилась заборгованість у сумі 164 969,53 грн.

Попри це, ОСОБА_1 має реальну можливість розпорядження своїм майном, на власний розсуд до ухвалення рішення у справі шляхом укладення договору відчуження з іншою особою.

Отже, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а тому, з метою забезпечення позову є доцільним застосування такого виду забезпечення як накладення арешту.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 а.с.25).

За таких обставин, оскаржувана ухвала на підставі п. п. 1,3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ТОВ «Автокредит Плюс» про забезпечення позову та накладенням арешту на майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 52 кв.м. до набрання рішенням суду у даній справі законної сили.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», подану в його інтересах адвокатом Чирвою Віталієм Григоровичем задовольнити.

Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на майно, що належить на праві власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 52 кв.м. до набрання рішенням суду у даній справі законної сили.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року.