Справа № 752/4043/16-ц
Провадження №: 2-з/752/85/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2019 року суддя Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні без повідомлення учасників справи заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Дементьєва Тараса Михайловича про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1, що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Голосіївська районна у місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні спільною частковою власністю та визначення порядку користування місцями загального користування.

20.02.2019 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Дементьєв Т.М. звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів щодо забезпечення позову, передбачених п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 150 ЦПК України, - заборонити власнику квартири, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_7 вчиняти будь-які дії щодо надання можливості невстановленим особам безпідставно перебувати у даній квартирі, користуватись її приміщеннями, виконувати будівельні роботи тощо.

В обґрунтування заяви адвокат Дементьєв Т.М. посилався на те, що відповідачу ОСОБА_7 належить 53/100 частини квартири АДРЕСА_1. Його довіритель та члени її сім'ї відповідача ОСОБА_7 ніколи у зазначеній квартирі не бачили, натомість, нібито за згодою останньої в ній проживають невстановлені особи чоловічої статі, котрі не представляються, не надають жодних документів, які б свідчили про наявність підстав для проживання, мають постійно при собі велику кількість речей та сумок з невідомим вмістом, що порушує права ОСОБА_1 та її родини.

Вивчивши заяву та додані до неї матеріали, надходжу до наступного.

Статтею 1291 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. ст. 18, 153 ЦПК поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Види забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Одним із видів забезпечення позову у відповідності до ст. 150 ЦПК України є заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1, що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, пред'явила до відповідачів вимоги щодо визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1, зобов'язання останніх зняти міжкімнатні двері в кімнаті площею 25,7 м2 на проході в коридор спільного використання та відновити попередній стан стіни кімнати площею 25,7 м2 з боку коридору загального користування, а також зобов'язати ОСОБА_7 не чинити перешкоди в користуванні, володінні частиною місць загального користування, а саме: частиною кухні площею 8,4 м2, частиною загального коридору, ванною кімнатою та вбиральнею.

Разом з тим, звернувшись до суду з заявою про забезпечення позову, заявник не мотивувала, яким чином ймовірне рішення суду про задоволенні її позовних вимог вплине на її права та обов'язки щодо 53/100 частини квартири, що належить ОСОБА_7

При цьому, вважаю, наявність самого позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спільною частковою власністю та визначення порядку користування місцями загального користування не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони користуватись або розпоряджатись нею законному власнику, право власності котрого навіть і не оспорюється.

Крім того, представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Дементьєвим Т.М. не наведено беззаперечних підстав для забезпечення позову, а саме: відсутнє обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів забезпечення позову може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду, відсутні жодні обґрунтовані мотиви, котрі б дали підставу для висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, для відновлення яких необхідно буде докласти значних зусиль, не доведено обґрунтоване підтвердження наміру відповідача навмисно ухилитися від виконання рішення суду, а містяться лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення, у зв'язку з чим в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Дементьєв Т.М. про забезпечення позову слід відмовити, оскільки обраний спосіб забезпечення позову не є співмірним із предметом спору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Дементьєва Тараса Михайловича про забезпечення позову, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.С. Хоменко