КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 370/429/19

номер провадження: 22-ц/824/12257/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівськогорайонного суду Київської області від 11 липня 2019 року у складі судді Мазки Н.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби, Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби, Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - Ірпінський ВП ГУНП в Київській області) про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 02 січня 2016 року він звернувся до Ірпінського ВП ГУНП в Київській області із заявою про кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_2 за ознаками ч.1 ст.382 КК України. 05 березня 2018 року ОСОБА_1 подав клопотання до Ірпінського ВП ГУНП в Київській області про надання йому витягу з кримінального провадження по його заяві, проте посадові особи органу поліції йому повідомили, що відомості про кримінальне правопорушення, які були викладені ним в заяві від 02 січня 2016 року не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. У результаті такої неправомірної бездіяльності посадових осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області позивач був змушений звертатися до суду за захистом своїх прав та витрачати свій час і кошти, у зв`язку з чим йому завдана моральна шкода, яка полягає у його довготривалих моральних стражданнях, пов`язаних із його незахищеністю від свавілля, незаконного невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення за його заявою від 02 січня 2016 року, втратою у своєму житті неможливості тривалий період вільно спілкуватися із своїм рідним сином через створені штучні перешкоди, він не міг реалізувати своє право на розгляд своєї заяви, поданої до Ірпінського ВП ГУНП в Київській області, й вимушений був докладати додаткових зусиль для поновлення свого права та розгляду своєї заяви в порядку, встановленому кримінально-процесуальним судочинством.

З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути на свою користь моральну шкоду в розмірі 5 000 грн 00 коп. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Макарівськогорайонного суду Київської області від 11 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, судом першої інстанції порушено порядок розгляду його позовної заяви, оскільки суд помилково розглянув дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання, оскільки вважає, що спірні правовідносини виникли із сімейних правовідносин, а тому дана справа підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження відповідно до ч.4 ст. 274 ЦПК України.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сам факт неприйняття слідчим процесуального рішення не свідчить про завдання йому моральної шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, а також, що ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. При цьому судом першої інстанції не враховано, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Вказує, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв`язку із завданням йому моральної шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування, тобто через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України. Оскільки ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2018 року, яка набрала законної сили, встановлено протиправну бездіяльність слідчого Ірпінського ВП ГУ НП в Київській області, тому вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, завданих неправомірною бездіяльністю та про наявність підстав її відшкодування, що відповідає усталеній практиці суду касаційної інстанції.

Також зазначає, що судом першої інстанції не враховано порушення його соціальних зв`язків з дитиною, тривалу бездіяльності уповноважених осіб правоохоронних органів щодо не розгляду його заяви про злочин та його необхідність звертатися до суду зі скаргами на бездіяльність слідчого.

Відповідачі не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

12 вересня 2019 року ОСОБА_1 через канцелярію Київського апеляційного суду подав заяву про розгляд його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, посилаючись на те, що спірні правовідносини виникли із сімейних правовідносин, а тому відповідно до ч.4 ст. 274 ЦПК України дана справа підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з викликом сторін.

Вивчивши доводи заяви та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу (ч.3 ст. 368 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.3 ст.369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Таким чином, питання повідомлення (виклику) учасників справи у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб вирішується апеляційним судом з урахуванням конкретних обставин справи.

У даній справі ціна позову становить 5 000 грн 00 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи заяви ОСОБА_1 про те, що спірні правовідносини виникли із сімейних правовідносин, у зв`язку з чим відповідно до ч.4 ст. 274 ЦПК України дана справа підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Предметом спору у даній справі є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності посадових осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, які були викладені позивачем в заяві від 02 січня 2016 року. Суть викладених позивачем обставину заяві про кримінальне правопорушення, які виникли із сімейних відносин, не стосуються предмету спору у даній справі.

Таким чином дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , а тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в резолютивній частині ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2018 року бездіяльність уповноважених осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області не була визнана незаконною чи протиправною. Позивачем не надано доказів спричинення йому душевних страждань внаслідок протиправних дій щодо нього, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням його права та наслідками, які спричинило це порушення, та відповідно заподіяння моральної шкоди.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського ВП ГУНП в Київській області із заявою про кримінальне правопорушення, вчинене його колишньою дружиною ОСОБА_2 за ознаками ч.1 ст.382 КК України.

Згідно з висновком Ірпінського ВП ГУНП в Київській області про відсутність кримінального правопорушення за матеріалами перевірки (ЄО №64 від 02 січня 2016 року), перевірку за зверненням ОСОБА_1 від 02 січня 2016 року закінчено, у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення (а.с.9-10).

05 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського ВП ГУНП в Київській області із заявою, в якій просив надати йому інформацію в порядку видачі витягу з кримінального провадження по його заяві від 02 січня 2016 року (а.с.12).

23 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати протиправною бездіяльність слідчого Ірпінського ВП ГУНП в Київській області щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про злочин після отримання його заяви від 02 січня 2016 року (ЖЕО №64).

Ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2018 року зобов`язано слідчого (уповноважену особу) Ірпінського ВП ГУНП в Київській області у відповідності до вимог ч.1 ст.214 КПК України внести до Єдиного реєстру досудових розслідуваньвідомості, викладені ОСОБА_1 у заяві про вчинення кримінального правопорушення від 02 січня 2016 року. Зобов`язано слідчого Ірпінського ВП ГУНП в Київській області протягом 24 годин з моменту внесення таких відомостей видати ОСОБА_1 витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань по заяві від 02 січня 2016 року (а.с.13).

Підставою звернення ОСОБА_1 з позовом про відшкодування моральної шкоди є протиправна бездіяльність уповноважених осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідуваньвідомостей про кримінальне правопорушення, викладених ним в заяві від 02 січня 2016 року.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконним рішеннями, діями чи бездіяльності державної влади.

Частиною 1 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 6 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Тобто, виходячи із загальних правил відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 ЦК України).

Аналогічний висновок про застосування статей 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України зроблено Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-440 цс16.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

По справі встановлено, що факт бездіяльності уповноважених осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області встановлений ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 10 квітня 2018 року, якою зобов`язано слідчого (уповноважену особу) Ірпінського ВП ГУНП в Київській області у відповідності до вимог ч.1 ст.214 КПК України внести до Єдиного реєстру досудових розслідуваньвідомості, відомості викладені ОСОБА_1 у заяві про вчинення кримінального правопорушення від 02 січня 2016 року, а також зобов`язано слідчого Ірпінського ВП ГУНП в Київській області протягом 24 годин з моменту внесення таких відомостей видати ОСОБА_1 витяг з Єдиного реєстру досудових розслідуваньвідомості по заяві від 02 січня 2016 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем протиправної бездіяльності уповноважених осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області, оскільки вищевказаною ухвалою слідчого судді бездіяльність уповноважених осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області незаконною чи протиправною не визнавалась, виходячи з такого.

Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Приходячи до висновку про необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, суд першої інстанції не врахував, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв`язку із завданням моральної шкоди внаслідок бездіяльності слідчого органу досудового розслідування, тобто через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України.

Схожий по суті правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

Постановлення слідчим суддею ухвали від 10 квітня 2018, якою зобов`язано слідчого (уповноважену особу) Ірпінського ВП ГУНП в Київській області у відповідності до вимог ч.1 ст.214 КПК України внести до Єдиного реєстру досудових розслідуваньвідомості, викладені ОСОБА_1 у заяві про вчинення кримінального правопорушення від 02 січня 2016 року, є достатньою підставою для застосування до спірних правовідносин норм, які покладають на органи державної влади відповідальність за деліктні правопорушення.

Аналогічні висновки міститься у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 754/10071/17.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях, завданих неправомірною бездіяльністю та про наявність підстав для її відшкодування.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на наведене належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем протиправної бездіяльності уповноважених осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області та відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Як свідчить тлумачення ст.ст.23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Колегія суддів вважає, що з урахуванням встановлених вище обставин є доведеним той факт, що позивачу спричинені моральні страждання, що змінило його нормальний життєвий ритм, проте інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін у житті тощо) ОСОБА_1 не надав, а тому з урахуванням конкретних обставин справи, глибини заподіяної моральної шкоди, характеру та обсягу душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач унаслідок бездіяльності посадових осіб Ірпінського ВП ГУНП в Київській області, вимог розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, тривалості моральних страждань позивача у зв`язку з необхідністю докладання додаткових зусиль для доведення своїх вимог щодо розгляду його звернення, апеляційний суд приходить до висновку, що сума у розмірі 2 000 грн 00 коп. є достатньою для відшкодування спричиненої моральної шкоди, а тому позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст.1174 ЦК обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Тому моральна шкода має бути компенсована за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з наведених вище підстав.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Макарівськогорайонного суду Київської області від 11 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби та Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн 00 коп. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді