Справа № 456/94/18 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/2410/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Львів

Справа № 456/94/18

Провадження № 22-ц/811/2410/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних прав:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2018 року у складі судді Шрамко Р.Т.

у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору.,

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2018 року ПАТ «Ідея Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 11.09.2015 року, між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2, було укладено кредитний договір №Р25.105.77300. Згідно із вказаним кредитним договором відповідач отримав кредит в розмірі 49 999,00 грн., зі сплатою відсотків 1,99% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

При цьому, позивач зазначає, що виконав свої зобов'язання згідно кредитного договору, що підтверджує видатковим касовим ордером. Водночас, відповідач, у порушення норм закону та умов договору, ухиляється від виконання зобов'язання і тому станом на 28.12.2017 року виникла заборгованість - 86 102,02 грн., яка складається із наступного: 34 775 грн. 83 коп. - основний борг, 7 606 грн. 15 коп. - прострочений борг, 16 547 грн. 86 коп. - прострочені проценти, 39 грн. 29 коп. - строкові проценти, 1479 грн. 97 коп., - нарахована плата за обслуговування кредиту, 1494 грн. 97 коп., прострочена плата за обслуговування кредиту, 24 157 грн. 95 коп., - пеня за несвоєчасне погашення платежів.

У позовній заяві зазначено, що у зв'язку із невиконанням умов кредитного договору, 15.11.2017р., на адресу відповідача банком направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов'язань. Згідно даної вимоги ПАТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення кредитором цієї вимоги виконати зобов'язання по кредитному договору, а саме: достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором.

На підставі зазначеного представник позивача просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № Р25.105.77300 від 11.09.2015 року у зазначеному розмірі, а також судові витрати у розмірі 1600 грн.

Поряд із цим, ОСОБА_2 з вимогами первісного позову не погодився та звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що з банком перераховано кредитні кошти в сумі 49 999 грн., з яких 4 048 гри. 58 коп. перераховано на видачу кредиту на поточний рахунок № 1126; в сумі 8506 грн. 88 коп. на витрати на страховий платіж на транзитний рахунок страховика ПрАТ «СК «ТАС» № 1489.980; в сумі 37 443 грн. 54 коп. на видачу кредиту згідно Договору Р25.105.77300 на інший транзитний рахунок позивача.

При цьому, кошти в сумі 37 443 грн. 54 коп., на суму 8 506 грн. 88 коп., були переведені банком, відповідно на інший транзитний рахунок позивача, № 6911 та на транзитний рахунок страховика ПрАТ «СК «ТАС» 1489.980, а не на поточний рахунок відповідача за первісним позовом, що суперечить умовам, визначених пунктом 1.2 цього договору. Фактично кошти в сумі 37 443 грн. 54 коп., перераховані для рефінансування іншого споживчого кредиту згідно кредитного договору від 09.02.2015р., укладеного між ОСОБА_2, та банком.

При цьому, пропозицію щодо рефінансування іншого споживчого кредиту в межах даного Банку ОСОБА_2, подав відповідач. Однак, як зазначає позивач за зустрічним позовом, допомога в рефінансуванні іншого споживчого кредиту виявилась не вигідною. Відтак, у зустрічній позовній заяві зазначено, що ОСОБА_2, отримав готівкою кредитні кошти лише в сумі 4 048 гри. 58 коп. та користувався ними для поточних потреб, що підтверджується випискою по поточному рахунку. Натомість, ОСОБА_2, сплатив тіло кредиту, проценти та комісію на загальну суму 37 226 грн. 33 коп., про що свідчить надана відповідачем виписка від 28.12.2017 року.

Крім того, в кредитному договорі в частині сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, ПАТ КБ «Приватбанк» не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому кредитодавець нарахував, а ОСОБА_2, сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме; за компенсацію сукупних послуг банку за свій рахунок, що є незаконним. Таким чином, позивач за зустрічни позовом вважає, що умови кредитного договору №Р25.105.77300 від 11.09.2015 року є несправедливими в цілому. Суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, а також здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

На підставі зазначеного ОСОБА_2 просив визнати кредитний договір № Р25.105.77300 від 11.09.2015 року недійсним.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк» задоволено у повному обсязі. У зустрічному позові ОСОБА_2 про визнання оспорюваного кредитного договору недійсним - відмовлено.

Вищевказане рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області оскаржив ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що з рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, окрім того судом першої інстанції застосовано Закон України «Про споживче кредитування», який не підлягав застосуванню, оскільки такий закон набрав чинності після укладення кредитного договору.

Також, апелянт вказує на те, що отримав готівкою кредитні кошти лише в сумі 4 048 гри. 58 коп. та користувався ними для поточних потреб, що підтверджується випискою по поточному рахунку. Натомість, ОСОБА_2, сплатив тіло кредиту, проценти та комісію на загальну суму 37 226 грн. 33 коп., про що свідчить надана відповідачем виписка від 28.12.2017 року.

При цьому, грошові кошти на суму 37 443 грн. 54 коп., на суму 8 506 грн. 88 коп., були переведені банком, відповідно на інший транзитний рахунок позивача для рефінансування та на транзитний рахунок страховика ПрАТ «СК «ТАС», а не на поточний рахунок відповідача за первісним позовом, що суперечить умовам, визначених пунктом 1.2 цього договору.

Окрім цього, апелянт зазначає, що умови кредитного договору №Р25.105.77300 від 11.09.2015 року, зокрема, щодо комісій є несправедливими в цілому. Суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, а також здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Ідея Банк» в повному обсязі. Водночас, зустрічний позов задовольнити - визнати недійсним № Р25.105.77300 від 11.09.2015 року.

Представником ПАТ «Ідея Банк» до суду було скеровано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що посилання апелянта на те, що на погашення заборгованості за попереднім кредитним договором за рахунок коштів, отриманих згідно спірного кредитного договору, як на підставу недійсності останнього не може вважатися підставою недійсності оскаржуваного Кредитного договору. При цьому, твердження про «невигідність рефінансування іншого споживчого кредиту» є виключно оціночним та суб'єктивним, так як залежить лише від внутрішнього ставлення особи, а не від об'єктивних факторів, які підлягають чіткому виміру.

Також у відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що ОСОБА_2 був ознайомлений з умовами спірного кредитного договору, в тому числі з графіком щомісячних платежів за ним, ще до його укладення, у зв'язку з чим вбачаються безпідставними посилання на невигідність умов останнього.

Окрім цього, на виконання умов оспорюваного Кредитного договору апелянт отримав суму грошових коштів у розмірі 49 999 грн., з яких було сплачено страховий платіж у розмірі 8 505,88 грн., кошти у розмірі 37 443,54 грн. за згодою ОСОБА_2 перераховано на погашення заборгованості за кредитним договором Р24.105.76911 від 09.02.2015 року, а решту у розмірі 4 049,58 грн., як зазначає сам ж апелянт - було отримано ним готівкою та потрачено на особисті потреби.

Відтак, вбачається, що ПАТ «Ідея Банк» власні зобов'язання за оскаржуваним кредитним договором виконало у повному обсязі, видавши апелянту кредит у повному обсязі, яким останній скористався на власний розсуд, зокрема - погасив існуючу заборгованість за іншим договором.

Окрім цього, у відзиві на апеляційну скаргу наголошується на тому, що укладення спірного кредитного договору та видача на його підставі коштів, як і подальше розпорядження ними, відбулося ще у вересні 2015 року, тобто понад два з половиною роки назад, після чого відповідач неодноразово сплачував кошти на його виконання. Разом з тим, відповідач на протязі останніх двох років не звертався до позивача з жодною претензією чи зауваженням щодо суми, порядку та способу видачі йому кредитних коштів, про що вперше зазначив лише після пред'явлення до нього позову про стягнення заборгованості.

За таких обставин, на переконання ПАТ «Ідея Банк», пред'явлення зустрічного позову та апеляційної скарги по даній справі має на меті виключно відтермінувати момент повернення боргу, створити для цього додаткові перешкоди, що містить ознаки зловживання процесуальними правами.

Крім того, щодо сплати страхового платежу у розмірі 8 505,88 грн., то це узгоджується з положеннями кредитного договору №Р25.105.77300 від 11.09.2015 року, згідно пункту 1.7. якого позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника (застрахованої особи) договору добровільного страхування життя. Цим Договором позичальник доручає та дає розпорядження банку: переказати в безготівковій формі кредитні кошти страховику в частині суми страхового платежу належного Страховику, через транзитний рахунок Банку, Позичальник погоджується на страхування майнових інтересів, що не суперечить чинному законодавству України, пов'язанні із життям Застрахованої особи згідно-даного Договору.

На виконання вище вказаного положення кредитного договору 11.09.2015 року між ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та апелянтом було укладено Договір страхування життя № Р25.105.77300, згідно умов якого сума страхового платежу становить 8 505,88 грн. Відтак, вбачається, що сплата страхового платежу у розмірі 8 505,88 грн. відбулась у відповідності до положень спірного кредитного договору.

Також ПАТ «Ідея Банк» зазначає, що у даному випадку, зважаючи на те, що нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості передбачено низкою законодавчих актів України, зокрема Законом України «Про банки і банківську діяльність», Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, то будь-які аргументи щодо недійсності положень кредитного договору в частині нарахування такої плати видаються безпідставними. Водночас, апелянтом помилково ототожнюються такі поняття як «нарахування плати за обслуговування кредиту», що передбачено вище переліченими положеннями чинного законодавства України та є правомірним, та «нарахування плати за дії, що не є послугою банку». Зважаючи на відмінність цих понять, передбачається, що не будь-яка умова про нарахування плати (комісії) за обслуговування кредиту є недійсною.

Поряд із цим, при укладанні кредитного договору апелянту було відомо про вищезазначені умови договору, з якими остання свідомо погодився, про що свідчить його підпис у Кредитному договорі, в пункті 6.1. якого міститься графік щомісячних внесків, в тому числі плати за обслуговування кредитної заборгованості, проте не висловив-жодних зауважень чи застережень щодо змісту останнього. В разі незгоди з умовами Кредитного договору ОСОБА_2 мав можливість скористатись своїм правом, визначеним чинною на той час ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якої, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, таким правом апелянт не скористався, що свідчить про його згоду з усіма умовами кредитного договору. Більше того, ОСОБА_2 неодноразово оплачував комісію за обслуговування кредитного договору, що є додатковим доказом визнання умов останнього в частині її нарахування, шляхом вчинення конклюдентних дій.

На підставі зазначеного представник ПАТ «Ідея Банк» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2018 року - залишити без змін.

У відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із частинами 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає що судове рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2018 року не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 11.09.2015р., між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2, було укладено кредитний договір №Р25.105.77300. Згідно кредитного договору відповідач отримав кредит в розмірі 49 999грн., зі сплатою відсотків 1,99% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів

ПАТ «Ідея Банк» свої зобов'язання за договором виконав належним чином, надав відповідачу кредит у встановленому договором розмірі. Однак, у зв'язку із порушеннями зобов'язань за кредитним договором згідно наданого розрахунку, у відповідача станом на 28.12.2017 року виникла заборгованість - 86102,02 грн., яка складається із наступного: 34775 грн. 83 коп. - основний борг, 7606 грн. 15 коп. - прострочений борг, 16547 грн. 86 коп., - прострочені проценти, 39 грн. 29 коп. - строкові проценти, 1479 грн. 97 коп., - нарахована плата за обслуговування кредиту, 1494 грн. 97 коп., прострочена плата за обслуговування кредиту, 24157 грн. 95 коп., - пеня за несвоєчасне погашення платежів.

Відповідно до умов договору, позичальник зобов'язується повертати кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості, згідно графіку щомісячних внесків за кредитним договором.

При цьому, відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав.

На даний час відповідач за первинним позовом продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ "Ідея Банк".

Відтак, суд першої інстанції, здійснивши аналіз матеріалів справи, дійшов до висновку, що необхідно задоволити позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості та стягнути з останнього на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором у зазначеному у розрахунку розмірі.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною першою статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) та відповідно до ч.1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Згідно із статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відтак, установивши, що з вини ОСОБА_2 виникла заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини страви та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з останнього заборгованості за оспорюваним кредитним договором.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2019 року у справі № 161/111/16-ц.

Поряд із цим, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору суд першої інстанції відмовив за недоведеністю позовних вимог. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що оскільки посилання ОСОБА_2, на те, що укладений кредитний договір суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища споживача, а також здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, не знайшли свого підтвердження, оскільки умови договору та їх зміст не суперечить Закону України «Про банки і банківську діяльність», Правилам розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, а також Закону України «Про споживче кредитування», нормам Цивільного кодексу України про які ОСОБА_2 було повідомлено під час укладення спірного кредитного договору, ОСОБА_2 з часу укладення кредитного договору жодного разу, жодним чином не висловив банку свою незгоду з укладеним договором.

Колегія суддів не у повній мірі погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Так, з огляду на те, що оспорюваний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, колегія суду, погоджуючись із позицією суду першої інстанції, дійшла до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, що підтримана Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 357/9562/15-ц.

При цьому, посилання суду першої інстанції на Закону України «Про споживче кредитування» помилкове, оскільки на момент укладення оспорюваного кредитного договору вказаний закон не був чинний. Водночас, посилання суду на зазначений закон, поряд із належними до застосування чинними нормативно-правовими актами, зокрема, на Закон України «Про захист прав споживача» не змінює обґрунтованість висновку суду першої інстанції.

Разом із цим, за положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 164/620/15-ц.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Наведений висновок узгоджується із правовою позицією Верховний Суд України у справі №6-1746цс16, яка була підтримана Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 630/816/16-ц.

За таких обставин колегія суду дійшла до висновку про те, що встановивши в кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, що є незаконним, а відтак у цій частині оспорюваний кредитний договір слід визнати недійсним та зменшити розмір стягнення за кредитним договором .

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також - можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 362/6563/15-ц.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, та постановив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню та постановлення нового судового рішення про визнання недійсним п.1.4. положення кредитного договору №Р25.105.77300 від 11.05.2015 року про нарахування комісії за обслуговування кредиту та зменшивши стягнення загальної суми заборгованості за вищезазначеним кредитним договором на 1479 грн. 97 коп., - нарахована плата за обслуговування кредиту, 1494 грн. 97 коп., прострочена плата за обслуговування кредиту ( 1479,97+1494,97)=2974,94 грн.

Стягнути ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість - 83127,08 грн., яка складається із наступного: 34 775 грн. 83 коп. - основний борг, 7 606 грн. 15 коп. - прострочений борг, 16 547 грн. 86 коп. - прострочені проценти, 39 грн. 29 коп. та 24 157 грн. 95 коп., - пеня за несвоєчасне погашення платежів.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, та постановив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2018 року скасувати в частині зустрічного позову та постановити нове судове рішення в тій частині .

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору задовольнити частково та визнати недійсним п.1.4 положення кредитного договору №Р25.105.77300 від 11.05.2015 року про нарахування комісії за обслуговування кредиту.

Виключити з мотивувальної частини рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 липня 2018 року посилання на Закон України «Про споживче кредитування"

В частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості змінити зменшивши заборгованість та стягнути ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість - 83127,08 грн., яка складається із наступного: 34 775 грн. 83 коп. - основний борг, 7 606 грн. 15 коп. - прострочений борг, 16 547 грн. 86 коп. - прострочені проценти, 39 грн. 29 коп. та 24 157 грн. 95 коп., - пеня за несвоєчасне погашення платежів.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді