Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 520/5545/16-ц

провадження № 61-1233св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Фідобанк», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірина Миколаївна,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси, у складі судді Куриленко О. М., від 03 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Ващенко Л. М., Колеснікова Г. Я., від 28 листопада 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що свідоцтво про право власності на квартиру від 27 квітня 2012 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М. на ім`я ПАТ «Ерсте Банк», є недійсним, оскільки договір іпотеки від 06 травня 2008 року був припинений, внаслідок чого нотаріус не мав права видавати свідоцтво про право власності та ім`я ПАТ «Ерсте Банк». Нотаріус незаконно передав право власності банку на квартиру за заниженою вартістю. Окрім того, рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором, що стало підставою для видачі оспорюваного свідоцтва, було скасовано.

Із урахуванням зазначеного, позивач просила позов задовольнити, визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 27 квітня 2012 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегедченко І. М. на ім`я ПАТ «Ерсте Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 27 квітня 2012 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегедченко І. М. на ім`я ПАТ «Ерсте Банк».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року у справі № 2-1410/2010 скасоване рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2010 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2012 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості за кредитним договором № 014/9252/6/14829 від 06 травня 2008 року у сумі 810 446, 99 грн та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Ерсте Банк» відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Враховуючи те, що скасоване рішення суду, яке було підставою примусової реалізації квартири, набуття права власності за свідоцтвом є незаконним. Окрім того, клопотання відповідача про застосування строків позовної давності визнано необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, оскільки представник позивача у судовому засіданні повідомив, що про порушення своїх прав його довірителю стало відомо у грудні 2015 року, у зв`язку з чим було подано позов до Одеського окружного адміністративного суду.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Фідобанк» відхилено, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідачем не спростовано, що реалізація квартири відбувалася в процесі виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, і це рішення суду скасоване, відтак набуття права власності на таке майно не можна вважати правомірним. Факт перебування майна в іпотеці не позбавляє права вирішити питання щодо звернення стягнення на іпотечне майно в порядку, визначеному законом та договором. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду із цим позовом, оскільки про порушення свого права вона дізналася у грудні 2015 році, у зв`язку із чим і звернулася до адміністративного суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ПАТ «Фідобанк» просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору судом не було взято до уваги клопотання відповідача про зупинення провадження у цій справі у зв'язку із оскарженням до суду касаційної інстанції рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року у справі 2-1410/2010, яким було скасоване заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2010 року про задоволення позовних вимог кредитора про стягнення заборгованості із боржників за кредитним договором. Судами неправильно застосовано положення статей 203, 215 ЦК України, оскільки свідоцтво про право власності за своєю правовою природою не є правочином.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року справу за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Фідобанк», приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання недійсним свідоцтва про право власності призначено до судового розгляду.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить відмовити у задоволення касаційної скарги, судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 травня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 014/9252/6/14829, згідно умов якого ВАТ «Ерсте Банк» надав на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності, а ОСОБА_6 отримала кредит у розмірі 90 000, 00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 13 % на рік, строком до 05 травня 2028 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/9252/6/14829 між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 06 травня 2008 року було укладено договір іпотеки № 014/9252/2/14829/1, що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М., предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 63,8 кв. м.

Квартира належала ОСОБА_3 в 1/3 частці та ОСОБА_4 в 2/3 частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради 26 січня 1998 року, та договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О. В. 01 вересня 2006 року.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2010 року у справі № 2-1410/2010 стягнуто солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованість за кредитним договором № 014/9252/6/14829 у сумі 810 446, 99 грн Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У порядку виконання рішення суду 25 квітня 2012 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Р. В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1410/10, виданого 18 лютого 2011 року Київським районним судом м. Одеси, було винесено постанову, якою передано стягувачу - ПАТ «Ерсте Банк» предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, загальною площею 63,8 кв. м, житловою площею 38,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_3 в 1/3 частці та ОСОБА_4 в 2/3 частках, в рахунок погашення боргу за виконавчими листами № 2-1410/10, за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію, - 442 022, 00 грн. Залишок боргу за виконавчими листами № 2-1410/10, виданими 18 лютого 2011 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заборгованості за договором кредиту у розмірі 810 446, 99 грн та 1 820 грн, склав 370 244, 99 грн. Про передачу майна складено акт для подальшого оформлення стягувачем права власності на вищезазначене майно.

25 квітня 2012 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Р. В. було складено акт про передачу арештованого нерухомого майна боржника стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно якого предмет іпотеки - трикімнатна квартира, загальною площею 63,8 кв. м, житловою площею 38,3 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , передана стягувачу АТ «Ерсте Банк» в рахунок погашення боргу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію, - 442 022, 00 грн.

Вказаний акт було складено на підставі заяви стягувача від 11 квітня 2012 року про залишення за собою нереалізованого на прилюдних торгах майна.

27 квітня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М. у відповідності до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» було посвідчено свідоцтво, згідно якого за ПАТ «Ерсте Банк» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 63,8 кв. м, житловою площею 38,3 кв. м, вартістю 442 022, 00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року у справі № 2-1410/2010 скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2010 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2012 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості за кредитним договором № 014/9252/6/14829 від 06 травня 2008 року у сумі 810 446, 99 грн та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Ерсте Банк» відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми ЦК України, виходив із того, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року у справі № 2-1410/2010 скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2010 року, яке було підставою примусової реалізації квартири, що виступає предметом іпотеки, а тому суд дійшов висновку про те, що набуття права власності за свідоцтвом, посвідченим 27 квітня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М. у відповідності до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження», є незаконним.

Однак, постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 2-1410/2010 касаційну скаргу ПАТ «Фідобанк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року скасовано в частині вирішення позовних вимог банку до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у цій справі, суд апеляційної інстанції посилався на обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2017 року. Однак, вказане рішення скасовано постановою Верховного Суду від 29 тараня 2019 року в частині заявлених вимог банку до майнових поручителів, які були власниками квартири та іпотекодавцями, а отже ухвала Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року не може вважатись обґрунтованою.

При ухваленні оскарженого судового рішення апеляційним судом не надано належної оцінки доводам апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Суди встановили, що відповідачем у суді першої інстанції було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки позивач оскаржував дії приватного нотаріуса, вчинені 27 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а до суду із цим позовом звернувся до суду лише травні 2016 року.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, є необґрунтованим, оскільки представник позивача у судовому засіданні повідомив, що про порушення своїх прав його довірителю стало відомо в грудні 2015 року, у зв`язку з чим було подано позов до Одеського окружного адміністративного суду.

Дійшовши вказаного висновку, суд апеляційної інстанції не навів обставин, які б свідчили про те, що позивач не могла довідатися про порушення свого права власності на нерухоме майно раніше, враховуючи те, що реалізація майна проводилась у порядку, передбаченому для виконання судових рішень, а саме: примусового виконання виконавчого листа № 2-1410/10, виданого Київським районним судом м. Одеси 18 лютого 2011 року. Окрім того, апеляційним судом не на надано належної оцінки змісту постанови Одеського окружного адміністративного суду від 09 березня 2016 року у справі № 815/7253/15 (а. с. 138-144), в якій ОСОБА_4 оскаржувала дії державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 грудня 2015 року, а не дії приватного нотаріуса, які є предметом спору у цій справі.

Вказане свідчить, що висновки апеляційного суду не ґрунтуються на досліджених судом доказах.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам статей 60, 212, 303 ЦПК України 2004 року.

У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням встановлених обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк