ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/1864/18
Провадження № 22-ц/4820/1556/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретарі судового засідання Шевчук Ю.Г.,

Журбіцький В.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом і державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом і державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

ОСОБА_1 зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба, ОСОБА_4 , внаслідок чого відкрилася спадщина, в тому числі на земельну ділянку площею 2,78 га (кадастровий номер :03:033:0366), розташовану на території Трительницької сільської ради Волочиського району Хмельницької області, та призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (далі земельна ділянка). Позивач як спадкоємець ОСОБА_4 за заповітом прийняв спадщину в установленому законом порядку та набув право на неї. Разом із тим, 8 листопада 2007 року дочка спадкодавця, ОСОБА_3 , незаконно одержала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 №308073 від 25 жовтня 2008 року. На теперішній час позивач не може оформити право на спадщину, яке оспорюється та не визнається відповідачем.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд: визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 8 листопада 2007 року, видане державним нотаріусом Волочиської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 (зареєстровано в реєстрі за №1-4564), недійсним; визнати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 №308073 від 25 жовтня 2008 року, виданий Волочиською районною державною адміністрацією Хмельницької області на ім`я ОСОБА_3 , недійсним; визнати його, ОСОБА_1 , право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2019 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Волочиської державної нотаріальної контори 8 листопада 2007 року, зареєстроване в реєстрі за №1-4564, на ім`я ОСОБА_3 на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на земельну ділянку, яка належала спадкодавцеві ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 №015536.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 №308073, виданий 25 жовтня 2008 року на ім`я ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за заповітом, право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельну ділянку, що належала ОСОБА_4 згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 №015536.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 665 грн 70 коп. судового збору.

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом набув право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , однак нотаріус оформив цю спадщину на ім`я ОСОБА_3 , яка не мала права на спадкування. У зв`язку з цим видані ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом і державний акт на право власності на землю підлягають визнанню недійсними, а за ОСОБА_1 слід визнати право на спадщину в судовому порядку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не додав до позову належні документи про сплату судового збору та засвідчені копії письмових доказів, однак, не зважаючи на це, суд відкрив провадження у справі та розглянув позов по суті заявлених вимог, а до участі у справі не було допущено представника ОСОБА_5 , що призвело до порушення прав відповідача, й ухвалене судом рішення за своїм змістом не відповідає вимогам закону.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 не подав відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Суд першої інстанції не застосував закон (ст.ст. 2, 11, 15, 16 ЦК України), який підлягав застосуванню, та не дотримався положень ст.ст. 4, 5, 12, 48, 50, 51 ЦПК України.

У зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_1 є внуком, а ОСОБА_3 дочкою ОСОБА_4

25 серпня 2006 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Трительницької сільської ради Волочиського району Хмельницької області Кошонько М.С., яким усе майно заповіла своєму внуку, ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 2007 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, внаслідок чого відкрилася спадщина, в тому числі на земельну ділянку, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 №015536, виданого Волочиською районною державною адміністрацією Хмельницької області 22 жовтня 2004 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №77.

У шестимісячний строк з часу відкриття спадщини ОСОБА_3 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

8 листопада 2007 року Волочиська державна нотаріальна контора видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку (зареєстровано в реєстрі за №1-4564).

Постановою нотаріуса від 5 квітня 2017 року №420/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 липня 2017 року встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період з 1998 року до дня смерті останньої 5 березня 2007 року. Цим же рішенням визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4

Застосовані норми права

Статтями 1216, 1217 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

За змістом ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ч. 1 ст. 1233 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Із положень ч. 1 ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В силу ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Як передбачено ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Докази у справі достовірно вказують на те, що перехід спадщини від померлої ОСОБА_4 до її спадкоємців має здійснюватися за заповітом, а не за законом, що виключає спадкування відповідачем ОСОБА_3 прав та обов`язків матері.

Земельна ділянка увійшла до складу спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_4 , та охоплюється заповітом останньої від 25 серпня 2006 року.

ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом прийняв цю спадщину в установленому законом порядку та набув право на спадкове майно, разом із тим, ОСОБА_3 не визнає спадкових прав позивача.

Отже суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_3 не мала права на спадкування після смерті матері, ОСОБА_4 , внаслідок чого видане їй свідоцтво про право на спадщину за законом підлягає визнанню недійсним. ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку в порядку спадкування, а оскільки це право не визнається ОСОБА_3 , то воно підлягає захисту в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаного висновку суду.

Разом із тим, вирішуючи справу в частині вимог ОСОБА_1 про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, суд припустився помилки.

Частиною 1 статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі особи).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

В силу ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки (ст. 50 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

За правовим визначенням відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення кола відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Цивільний процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення співвідповідача в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

ОСОБА_1 заявив вимогу про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 №308073 від 25 жовтня 2008 року, виданого Волочиською районною державною адміністрацією Хмельницької області на ім`я ОСОБА_3 , недійсним.

Враховуючи предмет і підстави заявленого позову, Волочиська районна державна адміністрація Хмельницької області як орган виконавчої влади, що видав оскаржуваний позивачем акт, мала брати участь у справі як співвідповідач.

На порушення ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин справи, не роз`яснив належним чином позивачеві його права, зокрема, щодо можливості залучення до участі у справі Волочиської районної державної адміністрації Хмельницької області як співвідповідача та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому ст.ст. 50, 51 ЦПК України, не попередив ОСОБА_1 про наслідки вчинення або невчинення цих процесуальних дій, не сприяв здійсненню прав сторін.

Це призвело до того, що Волочиська районна державна адміністрація Хмельницької області не приймала участь у справі як співвідповідач і була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст.ст. 43, 49 ЦПК України.

Відповідно до повноважень, визначених ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не має можливості усунути дану невідповідність.

Крім того, задоволення позову про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, ураховуючи, що ОСОБА_1 заявлено обґрунтовані вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним і визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, не призведе до реального відновлення прав позивача. В цій частині вимог ОСОБА_1 обрано неефективний спосіб захисту порушеного цивільного права (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена в постанові від 29 травня 2019 року, справа №367/2022/15-ц, провадження №14-376цс18).

Щодо доводів апеляційної скарги

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права не ґрунтуються на законі та фактичних обставинах справи.

Так, звертаючись до суду з позовом, який містить дві вимоги немайнового характеру (визнання свідоцтва про право власності на спадщину за законом і державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними) та одну вимогу майнового характеру (визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування) з ціною позову 125 610 грн, ОСОБА_1 повинен був сплатити судовий збір у розмірі 2 665 грн 70 коп. ((1762х0,4х2)+(125610:100)).

ОСОБА_1 додав до позовної заяви три квитанції (а.с. 1-3) про сплату судового збору в розмірі 2 668 грн 60 коп. (640+640+1388,60).

У справі відсутні відомості про те, що всупереч норм Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» позивач використав ці квитанції при повторному поданні позову, що раніше був залишений судом без розгляду.

При зверненні до суду ОСОБА_1 подав копії засвідчених документів з відміткою «Копія вірна, дата, підпис, прізвище особи».

Указана відмітка про засвідчення копії документа не відповідає положенню п. 5.27 Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 7 квітня 2003 року № 55, відповідно до якого така відмітка мала містити реквізити: «Згідно з оригіналом, назва посади та підпис особи, яка засвідчує копію, її ініціали та прізвище, дата». Разом із тим, ОСОБА_3 не оспорювала зміст поданих позивачем до суду документів, а невідповідність відмітки про засвідчення копії документів не вплинула на правильність вирішення справи.

Відповідно до ст. 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Ця норма кореспондується з приписами ст. 60 ЦПК України, згідно якої представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

17 квітня 2018 року ОСОБА_3 видала нотаріальну довіреність на представництво ОСОБА_5 її інтересів у суді (а.с. 64).

ОСОБА_5 не є адвокатом, а справа, що переглядається судом апеляційної інстанції, за змістом норм ч. 6 ст. 19 та ч.ч. 1, 4 ст. 274 ЦПК України не відноситься до малозначних, у зв`язку з цим суд першої інстанції ухвалою від 11 січня 2019 року правомірно не допустив ОСОБА_5 до участі у справі як представника відповідача.

За своїм змістом рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

3.Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Позов ОСОБА_1 в частині вимог про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним не підлягає задоволенню, оскільки його заявлено не до всіх належних відповідачів, а позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного цивільного права.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

В решті рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання щодо зміни розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ОСОБА_1 задоволено в частині однієї вимоги немайнового характеру (визнання свідоцтва про право власності на спадщину за законом недійсним) та вимоги майнового характеру (визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування) з ціною позову 125 610 грн, а тому з відповідача на його користь слід стягнути 1 960 грн 90 коп. понесеного судового збору за подання позову ((1762х0,4)+(125610:100)).

Оскільки в позові ОСОБА_1 про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним відмовлено, то з останнього на користь ОСОБА_3 має бути присуджено 1 057 грн 20 коп. судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги (1762х0,4х150%).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2019 року про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним скасувати та в цій частині вимог ухвалити нове рішення. Розподіл судових витрат між сторонами змінити.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 №308073 від 25 жовтня 2008 року, виданого Волочиською районною державною адміністрацією Хмельницької області на ім`я ОСОБА_3 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) 1 960 гривень 90 копійок судового збору за подання позову.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) 1 057 гривень 20 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції Ніколова С.В.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 39