Справа № 530/1993/18
Номер провадження 2/530/314/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2019 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Стрілець Л.Г., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1, адреса проживання: АДРЕСА_1 до Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Малі Будища, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_2, ОСОБА_4, місце проживання: АДРЕСА_4 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, адреса проживання: АДРЕСА_1 звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Малі Будища, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_2, ОСОБА_4, місце проживання: АДРЕСА_4 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з»явилася, але направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог.

Представник відповідача Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але направив до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Треті особи без самостійних вимог, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, але направили до суду заяву, в якій позовні вимоги визнали в повному обсязі і просять розгляд справи провести без їх участі.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України.

На підставі письмових заяв усіх сторін по справі, суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності".

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України: "Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини", враховуючи місцезнаходження, позов пред'являється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об»єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов»язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі докозам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено що, ОСОБА_1, є забудовником нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_4. Адреса розташування нежитлової будівлі підтверджується довідкою Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. Вказана нежитлова будівля має статус збудованої самочинно.

Зазначений самочинно збудований об'єкт нерухомості розміщений на земельній ділянці переданій ГУ Держгеокадастру в Полтавській області позивачу ОСОБА_1 - кадастровий номер НОМЕР_2 площею 31,5444 га, відповідно до договору оренди землі від 22.08.2016 року, речове право зареєстроване 20.09.2016 року, номер запису про інше речова право НОМЕР_3.

У відповідності до положень ст. 375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Тобто, в силу приписів ст. 376 ЦК України, самочинними забудовниками можуть бути як власники так і інші титульні володільці земельних ділянок.

У відповідності до положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво (п. 2 ч. 2 Пленуму).

При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил, (абз. 1 ч.4 Пленуму).

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно- правових договорів із фізичною чи юридичною особою (абз 4. ч. 4 Пленуму).

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону № 3038-У (ч. 8 Пленуму).

Частиною 3 Пленуму встановлено, що право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Згідно з пунктом 4 вищенаведеної постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 6 роз"яснено, що під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України від 17 лютого 2011 року № 3038- VI «Про регулювання містобудівної діяльсності» дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об"єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Частиною 9 Пленуму встановлено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-ХІІ спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Враховуючи наведене при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві відповідно до вимог ЦПКУ обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об'єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин. У разі відсутності посилання на такі обставини або докази суд має відповідно до вимог ЦПКУ залишити позовну заяву без руху та надати строк для усунення недоліків із наслідками.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

У справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК), (абз. 1-2 ч. 12 Пленуму).

До початку будівництва позивач отримала письмову згоду Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на зведення будівлі на вказаній земельній ділянці (а.с.5).

Окрім того до початку будівництва позивач отримала містобудівні умови та обмеження у відділі містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Зіньківської районної державної адміністрації, дію яких вказаною установою було припинено, у зв'язку з виявленим фактом відсутності генерального плану забудови с. Малі Буди та Зіньківського району Полтавської області. В подальшому, після завершення будівництва, позивач замовила інвентаризацію і технічне обстеження та отримала відповідний висновок відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Зіньківської районної державної адміністрації (а.с.11).

За результатами проведення технічної інвентаризації зазначеного нерухомого майна технічним паспортом визначено, що до складу нежитлової будівлі, позначеної на плані А-2, входять: з розташуванням на першому поверсі: приміщення №1 - коридор площею 36.0 кв.м: приміщення №2 - пункт охорони площею 6,6 кв.м; примішення №3 - кабінет площею 10,1 кв.м; приміщення №4 - кладова площею 4.3 кв.м; приміщення №5 - кладова площею 1,6 кв.м; приміщення №6 - коридор площею 10.2 кв.м; приміщення №7 - кабінет площею 10,3 кв.м; приміщення №8 - кабінет площею 11,5 кв.м; приміщення №9 - архів площею 4,4 кв.м; приміщення №10 - топочна площею 12,4 кв.м; приміщення №11 - санвузол площею 9.5 кв.м; приміщення №12 - кабінет площею 23,7 кв.м, приміщення № 13 кабінет площею 19,9 кв.м. З розташуванням на другому поверсі: приміщення №14 - коридор площею 21,6 кв.м; приміщення №15 - кабінет площею 11,8 кв.м; приміщення № 16 - санвузол площею 9,7 кв.м; приміщення №17 - конференц зал площею 31,6 кв.м; приміщення, №18 - кабінет площею 28,9 кв.м; приміщення №19 - кабінет площею 9,9 кв.м: приміщення №20 - кабінет площею 22,5 кв.м..

З метою здійснення юридичних дій щодо введення в експлуатацію із вказаного об'єкта нерухомого майна, позивач звернулась до відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Зіньківської районної державної адміністрації, де їй було повідомлено про неможливість узаконення самочинного будівництва в позасудовому порядку.

Відповідно до п.3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних санітарних... та інших норм та правил...

Згідно Звіту про проведення технічного обстеження, виконаного у 2018 році приватним підприємством Полтавським бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації зазначеного самочинно збудованого майна (а.с.16-25).

Вказане самочинне будівництво не порушує права суміжних землевласників (землекористувачів) - територіальної громади в особі місцевого самоврядування - Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, яка залучена до справи в якості відповідача, та громадян ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які залучені до справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

Згідно довідки Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області землевласник (землекористувач) суміжної ділянки ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5, актовий запис про смерть №4 від 06.12.2016 року по Mалобудищанській сільській раді. Дані щодо успадкування спадкоємцями спадкового майна після померлої ОСОБА_5 відсутні (а.с.26-28).

Відповідно до ст. 179 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об"єкти розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як передбачається ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації, відповідно до закону.

Згідно з п.2.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 р. № 127 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773 на присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї (хліви), літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо).

Відповідно до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Таким чином за змістом ст. 357,376 ЦК України, розділу 3.4. Методичних рекомендацій 146, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання обєкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують права та охороняємі інтереси інших осіб.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Формуючи свою правову позицію в постанові від 22 травня 2012 р. у справі № 6-20цс11 Верховний Суд України вказав, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Обмеження матеріального права суперечитиме ст.ст. 8, 9 Конституції України.

За правовою позицією Конституційного Суду України викладеної в рішенні від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 у справі №1-2/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Позивач судові витрати покладає на себе.

У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 10,15,30, 57-61, 80, 212-223 ЦПК , п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, адреса проживання: АДРЕСА_1 до Малобудищанської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Малі Будища, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_2, ОСОБА_4, місце проживання: АДРЕСА_4 про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно- задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, код РНОКПП НОМЕР_1, адреса проживання: АДРЕСА_1, Зіньківського району, Полтавської області, право право власності на нежитлову будівлю, що визначена в плані технічної документації А-2, та до складу якої входять самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна, які розташовані за адресою АДРЕСА_4, та позначені на плані ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор»: з розташуванням на першому поверсі: приміщення №1 - коридор площею 36.0 кв.м: приміщення №2 - пункт охорони площею 6,6 кв.м; примішення №3 - кабінет площею 10,1 кв.м; приміщення №4 - кладова площею 4.3 кв.м; приміщення №5 - кладова площею 1,6 кв.м; приміщення №6 - коридор площею 10.2 кв.м; приміщення №7 - кабінет площею 10,3 кв.м; приміщення №8 - кабінет площею 11,5 кв.м; приміщення №9 - архів площею 4,4 кв.м; приміщення №10 - топочна площею 12,4 кв.м; приміщення №11 - санвузол площею 9.5 кв.м; приміщення №12 - кабінет площею 23,7 кв.м, приміщення № 13 кабінет площею 19,9 кв.м. З розташуванням на другому поверсі: приміщення №14 - коридор площею 21,6 кв.м; приміщення №15 - кабінет площею 11,8 кв.м; приміщення № 16 - санвузол площею 9,7 кв.м; приміщення №17 - конференц зал площею 31,6 кв.м; приміщення, №18 - кабінет площею 28,9 кв.м; приміщення №19 - кабінет площею 9,9 кв.м: приміщення №20 - кабінет площею 22,5 кв.м..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Зіньківський районний суд Полтавської області в 30 денний строк з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р.Должко

Секретар: Л.Г.Стрілець