ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/167/19Головуючий по 1 інстанції - Линдюк В.С.
Категорія: 304080000 Головуючий (суддя - доповідач) в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» - Гусєва Павла Володимировича на заочне рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 13 березня 2019 року у цивільній справі за позовом приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що 29 квітня 2015 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 06/03-01-000039, відносно транспортного засобу MITSUBISHI OUTLANDER, д.н.з. НОМЕР_1 .

09 березня 2016 року о 15 год. 00 хв. по вул. Леніна в с. Війтівка Бершадського району Вінницької області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю вищевказаного транспортного засобу та трактора ХТЗ, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням відповідача, який мав явні ознаки алкогольного сп`яніння.

Постановами Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2016 року у справі № 699/276/16-п ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Потерпіла сторона 23 березня 2016 року звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування. Позивач визнав вказану подію страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 134 609 грн. 49 коп., що підтверджується страховим актом № 82 від 24 березня 2016 року та платіжним дорученням № ЗР017254 від 29 березня 2016 року. Тому відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач переконаний, що до нього перейшло право вимоги до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу.

За викладеного ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» просило стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача збитки в порядку регресу в розмірі 134 609 грн. 49 коп., а також судовий збір в розмірі 1 762 грн. 00 коп.

Заочним рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 13 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовлено.

Судові витрати залишені за позивачем.

При цьому рішення суду мотивовано тим, що у спірних правовідносинах обов`язок відшкодування шкоди має нести володілець транспортного засобу, або ж юридична особа, працівником якої є ОСОБА_1 , яким відповідно завдано шкоду. В свою чергу позивачем не доведено того, що ОСОБА_1 є належним відповідачем у справі.

В апеляційній скарзі поданій 27 квітня 2019 року представник ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» - Гусєв П.В, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, просив скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» завдані збитки в розмірі 134 609 грн. 49 коп. Судові витрати покласти на відповідача.

При цьому скаржником зазначено, що транспортний засіб Трактор ХТЗ, реєстраційний номер № НОМЕР_2 , за участі якого зокрема відбулася транспортна пригода, не було забезпечено жодним договором обов`язкового страхування у зв`язку з чим, саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе повну цивільно-правову відповідальність за нанесену шкоду.

Особою, яка зобов`язана відшкодовувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, фізична особа, що на відповідні правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія та право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційні документи на транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдану шкоду.

В свою чергу скаржник переконаний, що відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, шкода заподіяна нею у зв`язку з виконаннях трудових обов`язків. Водночас в процесі судового розгляду справи, факту виконання відповідачем трудових обов`язків, в момент виникнення транспортної пригоди, не встановлено.

За викладених заперечень скаржник переконаний, що саме відповідач повинен нести матеріальну шкоду у спірних правовідносинах.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, між позивачем та ОСОБА_2 29 квітня 2015 року укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 06/03-01-000039, відносно транспортного засобу MITSUBISHI OUTLANDER, д.н.з. НОМЕР_1 . Період страхування вказано з 30 квітня 2015 року по 29 квітня 2016 року.

09 березня 2016 року о 14 год. 35 хв. по вул. Леніна в с. Війтівка Бершадського району Вінницької області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу MITSUBISHI OUTLANDER, д.н.з. НОМЕР_1 . під керуванням ОСОБА_2 та трактора ХТЗ, н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою № 87138732 про дорожньо-транспортну пригоду відділення ДАІ Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області. Крім того, зазначено, що за результатом перевірки на стан сп`яніння ОСОБА_2 перебувала у тверезому стані (0, 2 проміле), ОСОБА_1 відмовився від перевірки на стан сп`яніння. Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення останнім п.п. 2.9 (а), 10.1 Правил дорожнього руху.

Згідно довідки № 87138732 про дорожньо-транспортну пригоду, складеної відділенням ДАІ Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області, трактор ХТЗ н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , належить ПП «Фізот Агро».

Відповідно до змісту постанов Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2016 року у справі № 699/267/16-п (провадження № № 3/699/178/16, 3/699/177/16) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який працює трактористом ПП «Азот Агро», визнано винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної події та у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, водночас провадження справах закрито за закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу MITSUBISHI OUTLANDER, д.н.з. НОМЕР_1 , ремонтної калькуляції вартість ремонту становить 134 649 грн. 71 коп.

Власником вищевказаного застрахованого автомобіля є ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Сума страхового відшкодування становить 134 609 грн. 49 коп., що підтверджується розрахунком від 24 березня 2016 року.

Відповідно до акту від 24 березня 2016 року № 82 ОСОБА_2 набула право на виплату в розмірі 134 609 грн. 49 коп., які відповідно до платіжного доручення від 29 березня 2016 року № ЗР 017254 за її погодженням перераховано на станцію техобслуговування ТОВ «Ніколь Моторс».

Звертаючись до суду з позовом позивач вказував на набуття ним права вимоги до відповідача в порядку регресу, як до особи відповідальної за відшкодування заподіяних збитків.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа, відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тобто за наявності вини працівника юридичної особи у завданні шкоди фізичній особі, і в разі, якщо така шкода завдана під час виконання трудових (службових) обов`язків, така шкода має бути відшкодована працедавцем.

Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до пп. а) п. 38.1.1 ч. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст.ст. 3, 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Положеннями п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що забезпечений транспортний засіб це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди (водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду) та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Суд попередньої інстанції враховуючи характер спірних правовідносин прийшов до правильного висновку, про не набуття позивачем який водночас являється страховиком особи якій відшкодовано завдану шкоду, права регресу до відповідача, що є завдавачем такої шкоди, оскільки транспортний засіб, яким керував відповідач, не є забезпеченим позивачем у розумінні п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а таке право позивач міг би набути у разі перебування з відповідачем у відносинах страхування, та з одночасним існуванням умов, визначених п.38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла особа) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.

Таким чином, суд першої інстанції зробив однозначно правильний висновок про те, що вимога позивача до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства.

Зокрема ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає натомість страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.

Проте вказане помилкове зазначення в позові не є підставою для відмови у його задоволенні, оскільки не звільняє винну особу від відповідальності, крім того позивач у своїй позовній заяві посилався також на ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції ухвалено рішення на припущеннях в частині того, що відповідач в момент ДТП виконував трудові обов`язки, хоча жодним належним доказом даний факт не підтверджено, тому застосування ст. 1172 ЦК України не ґрунтується на фактах встановлених судом під час розгляду справи, то колегія суддів, перевіривши їх на обґрунтованість доходить висновку про наступне.

За загальними правилом частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В постановах Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2016 року у справі №699/267/16-п зазначено, що ОСОБА_1 на час вищевказаної транспортної пригоди працював на ПП «Азот Агро» трактористом.

Разом з тим, в силу частини 6 статті 82 ЦПК України постанова про адміністративне правопорушення для суду є обов`язковою виключно в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Інших відомостей щодо роботи відповідача на вказаному підприємстві матеріали справи не містять. Тобто відсутні будь-які відомості про заподіяння відповідної шкоди саме у зв`язку та під час виконання відповідачем своїх трудових (службових) обов`язків, а також дані про перебування відповідача в трудових відносинах з ПП «Азот Агро».

Таким чином, колегія суддів вважає передчасними та такими, що не підтверджені матеріалами справи висновки суду першої інстанції, що відповідач перебував у трудових відносинах з ПП «Азот Агро».

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги, про покладення матеріальної відповідальності за відшкодування завданої джерелом підвищеної небезпеки шкоди, на відповідача, як особу якій він переданий власником на законній підставі, не обґрунтовані належними допустимими та достовірними доказами, в той же час як судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, які в свою чергу виключають підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни чудового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленим; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення вимог апеляційної скарги ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та скасування рішення суду першої інстанції, з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» - Гусєва Павла Володимировича задовольнити.

Заочне рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 13 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» завдані збитки в порядку суброгації в розмірі 134 609, 49 грн.

Стягнути ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» судовий збір в розмірі 4 405 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2019 року.

Судді: