№ 201/3431/18
провадження 2/201/539/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування Соборної районної вмісті Дніпрі ради в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради 02 квітня 2018 року звернувся до суду в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 з позовом до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що на обліку в управлінні-службі в справах дітей перебуває ОСОБА_1 як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах, відомості про батька дитини в актовому записі про народження цієї дитини записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, мати дитини відповідач не працює, не має постійного місця мешкання, не має можливості виховувати і утримувати свою дитину, про що вона написала особисто власноручну заяву; відповідачка добровільно віддала свою дочку на виховання та утримання рідній бабусі ОСОБА_3 та дядьку ОСОБА_4, які мешкають разом та мають своє житло, там же з ними зареєстрована і ОСОБА_1. Місце реєстрації і мешкання ОСОБА_2 не відомі. З 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 відвідує дитячий садок і вихованням цієї дитини займається лише її бабуся ОСОБА_3 з дядьком ОСОБА_4, вони ж оплачували відвідування дитячого садка; на сьогодні вказана так і відвідує дитячий садок і її вихованням та утриманням займається бабуся з дядьком. ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обовязків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає невідомо де і своєю дитиною не цікавиться. Представники позивача намагалися спілкуватися з відповідачем, зясувати його ставлення зараз до вказаної його дитини, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично забула свою матір, остання веде паразитичне життя, дитиною не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно вказаної дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини. У відповідача на тепер з цією дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги; надали письмові пояснення та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, вважають обставини позовних вимог правильними і доведеними, підтримавши висновок органу опіки та піклування про можливість задоволення цього позову. Просили суд ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відносно вказаної дитини, задовольнивши позовну заяву в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги визнала, погодилася з ними та викладеними в них обставинами повністю і не заперечувала проти задоволення позову і розгляду справи за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що на обліку в управлінні-службі в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради перебуває ОСОБА_1 як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах, відомості про батька дитини в актовому записі про народження цієї дитини записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, мати дитини відповідач, ОСОБА_2: ІНФОРМАЦІЯ_1, не працює, не має постійного місця мешкання, не має можливості виховувати і утримувати свою дитину; відповідачка добровільно віддала свою дочку на виховання та утримання рідній бабусі ОСОБА_3 та дядьку ОСОБА_4, які мешкають разом в місті Дніпрі по вул. Гайсинській, буд. 38-а та мають своє житло, там же з ними зареєстрована і малолітня ОСОБА_1. Місце реєстрації і мешкання ОСОБА_2 не відомі.

З 2014 року мати вказаної дитини відповідач - з дитиною ОСОБА_1 не проживає, не займається її вихованням та матеріальним утриманням. Відповідно до листа КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» від 06 вересня 2017 року у ОСОБА_2 в 2012 році відбулися перші термінові пологи, народилася дівчинка (ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2), в 2015 році другі термінові пологи, народилася дівчинка, 15 липня 2017 року відбулися треті термінові пологи і у «Спеціалізованій багатопрофільній лікарні № 6» народився хлопчик.

14 серпня 2015 року в приміщенні КЗ «ДМПБ №1» працівниками закладу охорони здоровя, з працівниками органу внутрішніх справ та служби в справах дітей, соціальних служб для сімї, дітей та молоді було складено акт про те, що ОСОБА_2 10 серпня 2015 року народила дівчинку, самовільно пішла з пологового будинку, залишила дитину без материнської опіки. 18 липня 2017 року відповідними працівниками було складено акт про те, що 18 липня 2017 року мати відмовилася забирати дитину чоловічої статі, ІНФОРМАЦІЯ_3, прізвище дитини ОСОБА_2; відомості про матір ОСОБА_2.

Від дитини, дочки ОСОБА_5, мати ОСОБА_2 відмовилася в пологовому будинку, про що написала письмову заяву. Зараз відповідачка не працює і не навчається, веде асоціальний образ життя. До служби в справах дітей звернулася бабуся вказаної дитини з питанням її виховання та влаштування в дитячий садок. З допомогою позивача необхідні докуменнти були підготовлені і з 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 відвідує дитячий садок і вихованням цієї дитини займається лише її бабуся ОСОБА_3 з дядьком ОСОБА_4, вони ж оплачували відвідування дитячого садка; на сьогодні вказана так і відвідує дитячий садок і її вихованням та утриманням займається бабуся з дядьком. ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обовязків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає невідомо де і своєю дитиною не цікавиться. Представники позивача намагалися спілкуватися з відповідачем, зясувати його ставлення зараз до вказаної його дитини, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично забула свою матір, остання веде паразитичне життя, дитиною не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно вказаної дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини. У відповідача на тепер з цією дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги; надали письмові пояснення та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, вважають обставини позовних вимог правильними і доведеними, підтримавши висновок органу опіки та піклування про можливість задоволення цього позову.

Питання батьківських прав відповідача, на думку позивача, не вирішене, є спір стосовно виховання та утримання дитини, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач звернувся з позовом до суду про позбавлення відповідача батьківських прав і стягнення аліментів.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобовязує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини».

Відповідно до положень ст. 157 Сімейного кодексу України «Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні».

Судом встановлено, що дійсно на обліку в управлінні-службі в справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради перебуває ОСОБА_1 як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах, відомості про батька дитини в актовому записі про народження цієї дитини записані на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, мати дитини відповідач, ОСОБА_2: ІНФОРМАЦІЯ_1, не працює, не має постійного місця мешкання, не має можливості виховувати і утримувати свою дитину; відповідачка добровільно віддала свою дочку на виховання та утримання рідній бабусі ОСОБА_3 та дядьку ОСОБА_4, які мешкають разом в місті Дніпрі по вул. Гайсинській, буд. 38-а та мають своє житло, там же з ними зареєстрована і малолітня ОСОБА_1. Місце реєстрації і мешкання ОСОБА_2 не відомі.

З 2014 року мати вказаної дитини відповідач - з дитиною ОСОБА_1 не проживає, не займається її вихованням та матеріальним утриманням. Відповідно до листа КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» від 06 вересня 2017 року у ОСОБА_2 в 2012 році відбулися перші термінові пологи, народилася дівчинка (ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2), в 2015 році другі термінові пологи, народилася дівчинка, 15 липня 2017 року відбулися треті термінові пологи і у «Спеціалізованій багатопрофільній лікарні № 6» народився хлопчик.

14 серпня 2015 року в приміщенні КЗ «ДМПБ №1» працівниками закладу охорони здоровя, з працівниками органу внутрішніх справ та служби в справах дітей, соціальних служб для сімї, дітей та молоді було складено акт про те, що ОСОБА_2 10 серпня 2015 року народила дівчинку, самовільно пішла з пологового будинку, залишила дитину без материнської опіки. 18 липня 2017 року відповідними працівниками було складено акт про те, що 18 липня 2017 року мати відмовилася забирати дитину чоловічої статі, ІНФОРМАЦІЯ_3, прізвище дитини ОСОБА_2; відомості про матір ОСОБА_2.

Від дитини, дочки ОСОБА_5, мати ОСОБА_2 відмовилася в пологовому будинку, про що написала письмову заяву. Зараз відповідачка не працює і не навчається, веде асоціальний образ життя. До служби в справах дітей звернулася бабуся вказаної дитини з питанням її виховання та влаштування в дитячий садок. З допомогою позивача необхідні докуменнти були підготовлені і з 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 відвідує дитячий садок і вихованням цієї дитини займається лише її бабуся ОСОБА_3 з дядьком ОСОБА_4, вони ж оплачували відвідування дитячого садка; на сьогодні вказана так і відвідує дитячий садок і її вихованням та утриманням займається бабуся з дядьком. ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обовязків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає невідомо де і своєю дитиною не цікавиться. Представники позивача намагалися спілкуватися з відповідачем, зясувати його ставлення зараз до вказаної його дитини, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично забула свою матір, остання веде паразитичне життя, дитиною не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своєї неповнолітньої дитини, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно вказаної дитини захистить цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини. У відповідача на тепер з цією дитиною не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги.

Відповідно до висновку № 76/05-38 від 29 березня 2018 року виконком Соборної районної у м. Дніпрі ради вважає доцільним позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини.

Так, згідно ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав у тому випадку, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має зокрема другий з батьків та сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він самоусунулися від будь-якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання. Спосіб життя відповідача на сьогодні є антисоціальним і неповнолітня дитина фактично зараз боїться відповідача; дитина фактично зараз не має до матері родинних почуттів і не бажає проживати разом з нею.

Згідно з ст. ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України).

З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів неповнолітньої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав, що і підтримав орган опіки та піклування.

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, зясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної неповнолітньої дитини, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження умисної винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ними своїми батьківськими обовязками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у звязку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього стосовно виховання та утримання їх сина, предмета спору, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань стосовно позовних вимог є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Позивач при подачі позову не сплатив судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп..

Таким чином позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 109, 150, 153, 155, 157, 164, 165, 180-183 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2017 рік», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 26 лютого 2019 року.

Суддя