ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 725/2499/16-ц

провадження №22-ц/822/222/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Герман Я.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2018 року у складі судді Стоцької Л.А.,

встановив:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 14 березня 2012 року сторони уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 30 квітня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 16300 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом - 966 грн 42 коп., за процентами за користування кредитом - 10931 грн 29 коп., з пені та комісії - 3150 грн; штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 752 грн 39 коп.

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача указаний розмір заборгованості.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2018 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13150 грн 10 коп. та судові витрати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема, зазначає, що докази надані банком до позовної заяви, не містять відомостей про суму 3000 грн кредитного ліміту, наданого на платіжну картку.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження досягнення сторонами згоди щодо права банку в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку, докази погодження з позичальником умов договору, докази строку дії первинної кредитної картки та отримання перевипущеної карти, відсутні відомості щодо повернення відповідачем первинної карти банку.

Вважає, що пред'явлення банком вимог про стягнення пені та штрафу не відповідає нормам матеріального права, оскільки законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення.

Звертає увагу на те, що Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою укладеного між сторонами договору про збільшення позовної давності.

Просить у позові відмовити внаслідок спливу позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), яке є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що своїм підписом в заяві заявник засвідчив згоду з формою укладеного договору, Умовами та правилами надання банківських послуг.

Вказує, що розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в пункті 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг.

Звертає увагу на те, що розмір та порядок нарахування штрафу було погоджено сторонами в умовах кредитного ліміту.

Стверджує також, що банком пред'явлено позов у межах позовної давності.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення - змінити.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позичальником порушено умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку відповідно до наведеного банком розрахунку.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що згідно з пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для зміни оскаржуваного рішення в частині розміру та складових заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача.

У справі встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 14 березня 2012 року уклали кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При підписанні Анкети-Заяви останній підтвердив, що заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також підтвердив ознайомлення та згоду з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

За нормами частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини 2 статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Окрім того, у статті 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір від 14березня 2012 року відповідач не оскаржував, в установленому законом порядку він не визнаний недійсним, а тому згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Також відповідач не оспорював факт підписання наданих банком документів та здійснення банківських операцій за картковим рахунком, що зокрема підтверджується випискою з особового рахунку.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач, не оспорюючи факт отримання первинної кредитної картки та кредитних коштів, заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до пунктів 2.1.1.2.11, 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг карта діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно. Після закінчення строку дії картки строк її продовжується шляхом надання картки з новим строком дії.

За укладеним між сторонами кредитним договором, відповідно до розрахунку заборгованості (а.с.1-4), виписки з особового рахунку (а.с.141-144), довідки про видачу кредитних карток (а.с. 150), які надані банком до позовної заяви та під час розгляду справи, вбачається, що позичальнику після отримання картки було неодноразово збільшено кредитний ліміт, максимальний розмір якого становив 3000 грн, з якого відповідачем фактично не повернуто 966 грн 42 коп., а також надано наступні кредитні картки з такими термінами дії:

№ 351251 від 14 березня 2012 року з терміном дії до грудня 2015 року;

№ 569542 від 14 березня 2012 року з терміном дії до січня 2016 року.

Оскільки, як вбачається із виписки з особового рахунку, розрахунок заборгованості здійснювався за основною карткою № 569542, строк дії якої тривав до січня 2016 року, колегія суддів вважає, що позивачем наведеними вище доказами доведено отримання та неповернення відповідачем кредитних коштів до закінчення строку дії вказаної картки, а відповідно і кредитного договору - до 31 січня 2016 року кредиту у розмірі 966 грн 42 коп.

Також колегією суддів не можуть братися до уваги заперечення відповідача про те, що докази надані банком до позовної заяви, не містять відомостей про суму 3000 грн кредитного ліміту, наданого відповідачу на платіжну картку, оскільки, як вбачається із розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку, ОСОБА_2 неодноразово користувався кредитними коштами та протягом тривалого часу виконував умови договору споживчого кредиту, сплачуючи заборгованість у розмірі, визначеному вказаним договором з розрахунку отриманої відповідачем суми коштів у розмірі 3000 грн, тобто вчиняв дії, що підтверджують визнання ним вказаного боргу або іншого обов'язку за кредитним договором.

Тому такі доводи заявника колегією суддів відхиляються як необґрунтовані.

14 липня 2018 року відповідач звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності в суді та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що останній платіж за кредитною карткою він здійснив 13 квітня 2013 року, а позов банком подано 01 червня 2016 року, тобто після спливу трирічної позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 47 статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, користуючись кредитними коштами, відповідач періодично сплачував заборгованість за наданим кредитом, останній платіж він здійснив 13 квітня 2013року.

Платежі, які здійснені після 13 квітня 2013 року, були списані з його рахунків ПАТ КБ «ПриватБанк» автоматично.

Посилання відповідача на початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим.

Також є помилковим і висновок суду першої інстанції про початок перебігу позовної давності з часу закінчення терміну дії картки у грудні 2015 року.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16.

Як зазначалося вище, строк дії виданої відповідачу картки № 569542 був визначений до січня 2016 року.

З огляду на викладене та з урахуванням наведених обставин і факту пред'явлення банком позову у червні 2016 року, вбачається, що позов в частині стягнення тіла кредиту заявлено в межах позовної давності.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, нарахованих за період до 01 червня 2013 року, суд першої інстанції не урахував, що договором передбачено погашення процентів за користування кредитом періодичними щомісячними платежами.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верхового Суду України, викладеному у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Отже, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих за період до 01 червня 2013 року заявлено після спливу трирічної позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про її застосування та відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, нарахованих за вказаний період.

З огляду на трирічну позовну давність з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню проценти за користування кредитом, нараховані лише за період з 01 червня 2013 року по 31 січня 2016 року - закінчення строку дії договору.

Виходячи з базової відсоткової ставки у розмірі 36%, зміненої відсоткової ставки у розмірі 30% та 34,8% на рік, з якої банк провів розрахунки у межах предмету позову, розмір заборгованості за процентами, що підлягає стягненню з відповідача за період з 01 червня 2013 року по 31 січня 2016 року становить 862 грн 79 коп., а саме за період з 01 червня 2013 року по 30 червня 2013 року (30 днів) розмір заборгованості з урахуванням 36% річних становить 28 грн 99 коп.(з розрахунку: 966,42 грн* 36/100% * 30 /360 днів), за період з 01 липня 2013 року по 31 серпня 2014 року (427 днів) розмір заборгованості з урахуванням 30% становить 343 грн 89 коп. (з розрахунку: 966,42 грн*30/100%*427 /360 днів), за період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року (212) розмір заборгованості з урахуванням 34,8 % становить 198 грн 05 коп. (з розрахунку: 966,42 грн* 34,8/100%*212/360 днів), за період з 01 квітня 2015 року по 31 січня 2016 року (302 дні) розмір заборгованості з урахуванням 36% річних становить 291 грн 86 коп.(з розрахунку: 966,42 грн*36/100%*302/360 днів)

Згідно з пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн+5 процентів від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій.

Ураховуючи зменшення розміру заборгованості за процентами за користування кредитом, що підлягає стягненню з відповідача на користь банку підлягає стягненню штраф в розмірі 500 грн та штраф у розмірі 91 грн 46 коп. (5 процентів від розміру заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом, що складає 1829 грн 21 коп. (966 грн 42 коп. +862 грн 79 коп.).

Стягнення цих штрафів не є подвійною цивільно-правовою відповідальність, як про це помилково стверджує заявник.

Щодо наведеного банком розрахунку заборгованості за процентами з урахуванням зміненої відсоткової ставки банком, яка за твердженням позивача у період з 1 квітня 2015 року становила 43,2% річних, то колегія суддів, не погоджуючись з такими вимогами, виходить з наступного.

Згідно із частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 7 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Частиною 4 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Відповідно до частин 1-3 статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на час укладення між сторонами кредитного договору, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За змістом частини 4, 6 статті 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

За змістом абзаців 3, 4 пункту 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частини 6 статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

На підставі пункту 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг банк має право в односторонньому порядку змінювати тарифи.

Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про нікчемність вищенаведеної умови кредитного договору, укладеного між сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Оскільки укладення кредитного договору мало місце шляхом підписання ОСОБА_1 відповідної письмової заяви, то і зміна договору мала відбутися у такий же спосіб.

Крім того, у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57цс12, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Таким чином, зазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

Матеріали справи, яка є предметом перегляду, доказів належного повідомлення позивача про підвищення відсоткової ставки не містять.

Зміна тарифного плану через SMS-повідомлення не може прийматись до уваги, як належне повідомлення споживача про зміну таких послуг, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовами встановлено обов'язок банку, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно договору, а даних щодо такого інформування матеріали справи не містять.

Можливе здійснення платежів за новим тарифним планом також не може свідчити про те, що позичальник був належним чином повідомлений про зміну умов обслуговування рахунку.

Отже, на часткове задоволення вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру та складових заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача. Зокрема, на часткове з відповідача на користь банку слід стягнути 2420 грн 67 коп. - заборгованості за кредитним договором, з яких 966 грн 42 коп. - заборгованість за кредитом, 862 грн 79 коп. - за процентами за користування кредитом за період з 01 червня 2013 року по 31 січня 2016 року, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 91 грн 46 коп.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат слід змінити.

Відсоток задоволення позовних вимог банку складає 14,85 % (з розрахунку: 2420,67*100/16300 ).

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1378 грн.

Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 204 грн 63 коп.- витрат зі сплати судового збору (з розрахунку: 1378*14,85/100).

Водночас, відсоток задоволення вимог апеляційної скарги складає 85,15%.

Заявником за подання апеляційної скарги сплачено 2067 грн судового збору.

Тому, на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги з банку на користь відповідача слід стягнути 1760 грн 05 коп. (з розрахунку: 2067*85,15/100).

На підставі наведеного та керуючись пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2018 року змінити в частині розміру стягнення заборгованості та її складових.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2420 (двох тисяч чотириста двадцяти) гривень 67 коп. - заборгованості за кредитним договором, з яких 966 (дев'ятсот шістдесят шість) гривень 42 коп. - заборгованість за кредитом, 862 ( вісімсот шістдесят дві) гривні 79 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 01 червня 2013 року по 31 січня 2016 року, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 (п'ятсот) гривень, штраф (процентна складова) у розмірі 91 ( дев'яносто однієї) гривні 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк 204 (двісті чотири) гривні 63 коп. - витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1760 (одну тисячу сімсот шістдесят) гривень 05 коп. - витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 27 лютого 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк