ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року м. Чернівці

Справа № 713/285/19

Провадження №22-ц/822/810/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Одинака О.О.

секретар - Герман Я.І.

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 06 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла, головуючий у І-й інстанції - Кириляк А.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у лютому 2019 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , де проживає з 20 лютого 1996 року. Даний будинок із земельною ділянкою йому подарувала тітка ОСОБА_3

27 липня 1998 року він одружився з ОСОБА_2 , однак через постійні сварки, скандали, бійки шлюб між ними було розірвано. Від даного шлюбу у ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 ..

Зазначав, що з будматеріалів, які були у тітки і власником яких він є за заповітом від 09 вересня 2004 pоку, він побудував кухню. В даному приміщенні проживає ОСОБА_2 , якій він дозволив там проживати до повноліття сина. На вимоги виселитися з даного приміщення відповідачка не реагує, виражається нецензурними словами, за що була притягнута до адміністративної відповідальності по справі 713/2219/18 від 27 грудня 2018 року.

Вказував на те, що відповідачка бере без його дозволу речі, підписується замість нього в документах, руйнує будинок, що стало підставою його звернення в поліцію. У висновку поліції йому рекомендовано звернутися до Вижницького районного суду Чернівецької області,

Він неодноразово пропонував відповідачці в добровільному порядку звільнити вказаний будинок, але вона категорично відмовляється, хоча житлом забезпечена, оскільки зареєстрована в АДРЕСА_2

Просив виселити ОСОБА_2 без надання іншого житла з будинку АДРЕСА_1 , після закінчення опалювального сезону.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 06 червня 2019 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що судом першої інстанції дана невірна правова оцінка дослідженим у судовому засіданні доказам, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції були взяті до уваги неправдиві пояснення відповідача, неповна копія будівельного паспорта без плану на кухню, з якої він просив її виселити. Фактично суд дозволив проживати відповідачці у нежилому приміщенні, оскільки кухня є підсобним приміщенням.

На апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 подала відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_4 не проживають у будинку, який був подарований ОСОБА_3 , а проживають у побудованій кухні, яка ніде не зареєстрована, тобто є самочинно збудованою будівлею. Доказів на підтвердження того, що позивач є власником житлової будівлі, з якої підлягає виселенню ОСОБА_2 , не надано.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись колегія суддів апеляційного суду не може.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором дарування від 12 лютого 1996 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями в с. Банилів Вижницького району Чернівецької області.

Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Банилівської сільської ради від 09 вересня 2004 року, ОСОБА_3 заповіла все своє майно ОСОБА_1 .

З свідоцтва про розірвання шлюбу від 26 травня 2009 року видно, що 14 травня 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до довідки Банилівської сільської ради № 213 від 18 березня 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_4 не проживають у подарованому ОСОБА_3 будинку, а проживають у побудованій будівлі біля жилого будинку, яка ніде не зареєстрована, що не заперечується сторонами.

З довідки Банилівської сільської ради № 96 від 07 лютого 2019 року видно, що позивач є власником домогосподарства по АДРЕСА_1 та зареєстрований один у даному господарстві.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як видно зі змісту позовних вимог, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності.

Так, дійсно житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного договору дарування від 20 лютого 1996 року. Однак в даному житловому будинку ніхто не проживає, що підтвердили сторони в судовому засіданні, вказавши на те, що він є аварійним, а проживають вони у новоствореній будівлі кухні.

Як видно зі змісту судового рішення, суд першої інстанції мотивував відмову у задоволенні позову про виселення відповідачки з приміщення літньої кухні, яка є самочинно збудованою будівлею, однак таких вимог позивач не заявляв, доказів на підтвердження цих обставин не надавав, а просив виселити відповідачку саме з житлового будинку за конкретно вказаною адресою.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка ОСОБА_2 надала суду неповну копію будівельного паспорта, без плану літньої кухні і дозволу на виконання будівельних робіт, через що суд зробив неправильний висновок про самочинність будівництва, є безпідставними, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, а вимоги були заявлені про виселення з житлового будинку АДРЕСА_1 , та мотивовані тим, що даний будинок належить позивачу на праві власності, а відповідачка робить неможливим проживання власника будинку з нею.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та статтями 15, 16 ЦК України, статтями 2, 4 ЦПК України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване позивачем порушення було обґрунтоване і підтверджене доказами.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтями 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 не проживає, то і право позивача вимагати будь-яких усунень свого порушеного права та його твердження про спричинення відповідачем перешкод у користуванні власністю, що є визначальним для захисту такого права, є безпідставними.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, у порушення вищевказаних положень закону, не звернув уваги на те, що в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на статті 383, 386, 391 ЦК України, зазначивши, що відповідачка порушує правила співжиття, і просив виселити її з житлового будинку АДРЕСА_1 . Однак суд у рішенні мотивував відмову у виселенні ОСОБА_2 не з житлового будинку, а з приміщення самочинно збудованої кухні, проте таких вимог позивачем не заявлялось.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що мотивувальну частину рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 06 червня 2019 року необхідно змінити з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові. У решті рішення суду першої слід залишити без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 06 червня 2019 року змінити в мотивувальній частині з підстав, викладених у даній постанові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повної постанови - 23 вересня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

О.О. Одинак