Постанова

Іменем України

12 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 569/607/14-ц

провадження № 61-31356св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року у складі судді Сидорука Є. І. та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності.

Позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» обґрунтовані тим, що 14 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 20 000,00 дол. США, який зобов`язувалась повернути у повному обсязі до 10 листопада 2026 року або достроково зі сплатою 11,30 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (договір іпотеки від 14 листопада 2006 року № 30533).

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № 0.

У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника станом на 14 червня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 20 536,06 дол. США, що еквівалентно 164 144,72 грн, яка складається з 131 231,88 грн заборгованості за кредитом та 32 912,86 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості у розмірі 20 536,06 дол. США, що еквівалентно164 144,72 грн, за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № 0, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору іпотеки від 14 листопада 2006 року № 30533; зобов`язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_1 , в тому числі право володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 ; припинити право користування житловим приміщенням усіх осіб, які проживають та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 ; виселити з квартири АДРЕСА_1 іпотекодавця ОСОБА_1 та усіх інших осіб, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку витрати зі сплаті судового збору у розмірі 1 641,45 грн.

Або в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості, ПАТ «Дельта Банк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом передання іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання права власності на нього за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк»;припинити право власності іпотекодавця, в тому числі право володіння, користування та розпорядження предметом іпотеки; припинити право користування житловим приміщенням усіх осіб, які проживають та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 ;виселити з квартири АДРЕСА_1 іпотекодавця та всіх осіб, які проживають та зареєстровані за вказаною адресою, та стягнути судовий збір.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що вимога Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за Банком права власності на предмет іпотеки не відповідає способу захисту та не може бути вирішена судом, оскільки суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

З вищенаведених підстав також не підлягають задоволенню позовні вимоги Банку у частині припинення права власності іпотекодавця на предмет іпотеки, в тому числі права володіння, користування та розпорядження предметом іпотеки, припинення користування житловим приміщенням усіх осіб, які проживають та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 та виселення з цієї квартири іпотекодавця та всіх осіб, які проживають та зареєстровані у ній, оскільки право власності охоплює у собі володіння, користування і розпорядження майном. Суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року змінено, виключено з його мотивувальної частини висновок про те, що право вимоги ПАТ «Дельта Банк» за договором іпотеки від 14 листопада 2006 року № 30533 не є набутими у встановленому законом порядку, оскільки ґрунтується на нікчемному правочині в розумінні статті 24 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) та частини першої статті 220 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). У решті рішення залишено без змін.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції про те, що вимога Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за Банком права власності на предмет іпотеки не відповідає способу захисту та не може бути вирішена судом.

Виключаючи з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновок про те, що право вимоги ПАТ «Дельта Банк»за договором іпотеки від 14 листопада 2006 року № 30533 не є набутими у встановленому законом порядку, суд апеляційної інстанції вважав, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про визнання недійним договору купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У листопаді 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 24 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволені позову Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання у власність, в якій просить скасувати рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову Банку в цій частині, оскільки законодавством визначено три способи захисту задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, судовий. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності можливе, як за допомогою позасудового врегулювання, так і в судовому порядку. Аналогічна позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1625цс16.

Заперечення на касаційну скаргу від учасників справи не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у частині, що оскаржується, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга у цій частині підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції у цій частині - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині відповідає вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.

У частині, яка не оскаржується у касаційному порядку, рішення судів попередніх інстанцій Верховним Судом не переглядаються.

Судами встановлено, що 14 листопада 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 20 000,00 дол. США, який зобов`язувалась повернути у повному обсязі до 10 листопада 2026 року або достроково зі сплатою 11,30 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (договір іпотеки від 14 листопада 2006 року № 30533).

Відповідно до пунктів 4.1.1 - 4.1.3 іпотечного договору іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою в інших випадках відповідно до діючого законодавства.

Пунктом 5.1 розділу 5 цього договору «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передання іпотекодержателю права на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 14 листопада 2006 року № 0.

У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника станом на 14 червня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 20 536,06 дол. США, що еквівалентно 164 144,72 грн, з яких: 131 231,88 грн -заборгованості за кредитом, 32 912,86 грн - заборгованості за відсотками за користування кредитом.

Нормативно-правове обґрунтування

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною третьою статті 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335, 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову Банку у частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання у власність, яка є предметом оскарження у касаційному порядку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що така вимога Банку не відповідає способу захисту та не може бути вирішений судом, оскільки суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України та у контексті статей 36, 37 Закону суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі (постанови від 21 березня 2018 року, справа № 760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18; від 29 травня 2018 року, справа № 369/238/15-ц, провадження № 14-117цс18).

Посилання Банку на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності можливе, як за допомогою позасудового врегулювання, так і в судовому порядку не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наведеним вище.

Інші аргументи касаційної скарги є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, асудові рішення в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик