ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/2527/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначав, що він є інвалідом першої групи з дитинства по зору, що підтверджується довідкою Міністерства охорони здоров`я України від 27.10.2016 року серія НОМЕР_1 , а також має повнолітню працездатну дочку ОСОБА_2 1993 р.н. В серпні 2016 року він звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення з його дочки аліменти на його утримання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2017 року по справі № 331/6803/16-ц, яке набрало законної сили 24.02.2017 року, з відповідача стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_1 у твердій сумі у розмірі 1/10 частки від всіх видів її доходу щомісячно, починаючи з дня звернення до суду - 18.10.2016 року і довічно. Постановляючи таке рішення суд виходив з того, що відповідач офіційно працює у КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» і має регулярний дохід. На даний час відповідач ОСОБА_2 офіційно не працює. Розмір аліментів на його користь виконавча служба обчислює виходячи з мінімального розміру заробітної плати. В результаті цього сума, яку має сплачувати дочка, зменшився до 372,3 грн. В той же час, аліменти, навіть в розмірі 372,3 грн., взагалі не надходять, незважаючи на те, що виконавчою службою відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню заборгованості з аліментів.

Цих коштів недостатньо для того, щоб купувати ліки, продукти харчування, оплачувати комунальні послуги, ціни на які постійно ростуть, матеріальне становище позивача у зв`язку з цим постійно погіршується.

В той же час повнолітні працездатні дочки ОСОБА_2 (1993 р.н.) та ОСОБА_3 (1988 року народження) ухиляються від сплати аліментів на його користь, що також погіршує його матеріальне становище.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на його утримання в твердій сумі в розмірі 800 гривень щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і довічно.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 , надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 01 лютого 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на його утримання в розмірі 1/10 частки від всіх видів її доходів щомісячно, щомісячно починаючи з 18 жовтня 2016 року і довічно. Рішення суду набрало законної сили 24.02.2017 року.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0677431 від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства І групи безстроково та потребує постійного стороннього нагляду.

Згідно з довідкою УПСЗН ЗМР по Олександрівському району від 04 серпня 2017 року пенсія ОСОБА_1 складала за період з травня 2018 року по жовтень 2018 року 2876,40 гривень та 2960,40 гривень.

Положеннями статті 51 Конституції України визначено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

За приписами ч.ч.1, 3 ст. 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.

Відповідно до ст.. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Згідно ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

При визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

За роз`ясненнями п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених вимог зазначав, що відповідач на даний час офіційно не працює, розмір аліментів на його користь державна виконавча служба обчислює виходячи з мінімального розміру заробітної плати, в результаті цього сума, яку має сплачувати відповідач зменшилася до 372,3 грн., які відповідач також не сплачує, цих коштів недостатньо для того, щоб купувати ліки, продукти харчування, оплачувати комунальні послуги, його матеріальне становище у зв`язку з цим постійно погіршується.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 має неповнолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно медичного висновку № 768 від 26.04.2017 року є інвалідом з дитинства, перебуває постійного лікування, у зв`язку з чим відповідач витрачає значну частину коштів на лікування, що підтверджується матеріалами справи.

Крім того, відповідач на теперішній час перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримує щомісячну одноразову допомогу при народження 1-єї дитини у розмірі 860 гривень та державну соціальну допомогу дітям з інвалідністю у розмірі 1795,90 гривень щомісячно. Інших джерел доходу не має.

За приписами ст.. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом; платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надав до суду належних, допустимих, достовірних і достатніх у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України доказів на підтвердження того, що матеріальний стан відповідача поліпшився у такій мірі, що вона має можливість сплачувати аліменти більше суми присудженої рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2017 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: