Постанова

Іменем України

16 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 205/3497/13-ц

провадження № 61-36249св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року у складі судді Остапенко Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання права власності на 1/6 частину домоволодіння у порядку спадкування за законом, визнання заповіту та договору дарування недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батькові ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належало домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 14 червня 1994 року, виданого райкомунхозом Ленінського райвиконкому м. Дніпропетровська згідно рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів за №157/27 від 20 травня 1994 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько - ОСОБА_3 , після чого відкрилася спадщина на 1/2 домоволодіння АДРЕСА_1 . Спадкоємцями за законом після смерті батька були: мати позивача - ОСОБА_4 , сестра позивача - ОСОБА_2 та сама позивач - ОСОБА_1 . У вересні 2012 року вона звернулася до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з питанням про необхідність звернення до нотаріальної контори для оформлення спадщини та дізналася, що мати і сестра, не проінформувавши її, не повідомивши нотаріуса про третього спадкоємця, оформили спадщину після смерті батька, та згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 серпня 1994 року спадкоємцями на спадкове майно, що складається з 1/2 частини зазначеного домоволодіння, у рівних частках являються ОСОБА_2 (1/4 частка) та ОСОБА_4 (3/4 частки). 05 липня 2012 року ОСОБА_4 складено заповіт, згідно якого вона заповіла належні їй 3/4 частини спірного домоволодіння та легковий автомобіль, марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, ОСОБА_2 , а частину житлового будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 22 травня 2013 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Однак, при укладенні заповіту та договору дарування відповідач приховала той факт, що ОСОБА_4 з 2008 року проходила лікування у КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради у зв`язку з психічним захворюванням та стояла на обліку у КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» Дніпропетровської обласної ради.

Із урахуванням наведеного, позивач просила суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 17 серпня 1994 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за реєстровим № 4-379 на домоволодіння АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку літ. А-1, житловою площею 32,5 кв. м, загальною площею 58,8 кв. м, літньої кухні літ. Б, душу літ. Д, сараїв літ. И, З, В, навісу літ. Е, вбиральні літ. Ж, входу літ. Г, колодязю літ. К, огорож №1-3, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір дарування 3/4 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений 22 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-359, та скасувати реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 за записом №1021972 від 22 травня 2013 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на момент видачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус діяв всупереч вимог чинного законодавства, не доведено неправомірності видачі такого свідоцтва або існування інших причин, з яким закон забороняв видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Також суду першої інстанції зазначив, що досліджені докази не підтверджують абсолютної неспроможності ОСОБА_4 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування від 22 травня 2013 року та заповіту від 05 липня 2012 року недійсними.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення. Суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції належним чином оцінив докази у справи та дійшов обґрунтованих висновків, встановивши, що будь-яких дій для встановлення факту прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 у відповідності до статті 549 ЦК УРСР щодо фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном позивачем вчинено не було, доказів порушення чинного законодавства при видачі свідоцтва про право на спадщину матері та сестрі позивача не надано, медичних даних про психічний стан ОСОБА_4 не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли неправильного висновку про недоведеність позовних вимог. Заявник вважає, що суди необ`єктивно оцінили докази, неправильно встановили місце її проживання, а отже дійшли безпідставних висновків про неприйняття нею спадщини. Суди не врахували зміст документів, які містяться у спадковій справі. Заявник вважає, що рішення судів у частині вирішення позовних вимог про визнання договору дарування та заповіту недійсними не базується на основі повно і об`єктивно з`ясованих обставин справи та дослідженні наданих доказів.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

31 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу передано до Верховного Суду і 04 червня 2019 року розподілено судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 14 червня 1994 року, виданого Ленінським відділом комунального господарства м. Дніпропетровська на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів за №157/27 від 20 травня 1994 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належало домоволодіння АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно.

Згідно спадкової справи від 17 серпня 1994 року після смерті ОСОБА_3 31 травня 1994 року з заявою про прийняття спадщини звернулася дружина померлого - ОСОБА_4 та 17 серпня 1994 року звернулася донька померлого ОСОБА_5

17 серпня 1994 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних частках кожна.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4

За життя нею був складений заповіт від 05 липня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Олехнович Л. Ю., яким спадкодавець заповіла належну їй частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а також належний їй автомобіль марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , - ОСОБА_2 , а належну їй частину житлового будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 .

За життя ОСОБА_4 подарувала 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що належали їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого Ленінським відділом комунального господарства м. Дніпропетровська від 14 червня 1994 року, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 серпня 1994 року, на користь ОСОБА_2 , що підтверджується договором дарування частини домоволодіння від 22 травня 2013 року, посвідченим державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я. В.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй майно.

Згідно спадкової справи № 146/2014 після смерті ОСОБА_4 27 лютого 2014 року із заявою про прийняття спадщини звернулася донька померлої - ОСОБА_1 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом не видавалося.

12 листопада 2013 року головою квартального комітету Рожковським М. М. було видано повторно довідку, в якій зазначено, що в домоволодінні АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а ОСОБА_1 та ОСОБА_7 - не зареєстровані та не проживають.

22 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_4 як дарувальник передала безоплатно (в якості дару), а обдарований ОСОБА_2 прийняла в дар належні дарувальнику на праві приватної власності 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 21 від 13 жовтня 2016 року встановити психічний стан ОСОБА_4 на період часу з 05 липня 2012 року по 22 травня 2013 року не представляється можливим у зв`язку з відсутністю медичної документації та об`єктивної інформації про її психічний стан.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відносини спадкування регулюються правилами чинного Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо.

Згідно статті 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені особою протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Передбачений вказаною статтею строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску (стаття 550 ЦК УРСР).

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР спадкоємицями першої черги за законом є діти, батьки та жінка (чоловік) померлого.

Статтею 526 529 ЦК УРСР передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

При вирішенні питання про встановлення факту прийняття спадщини необхідно виходити з положень статей 526, 549 ЦК УРСР. Діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном в межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

Відповідно до частин першої-другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, у редакції, чинній на час розгляду справи судами, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Подібні положення містять статті 12, 81 чинної редакції ЦПК України.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 у домоволодінні АДРЕСА_1 не зареєстрована та не проживала на момент смерті ОСОБА_4 , не довела, що вчинила дії, які б могли свідчити про прийняття спадщини після смерті батька, дійшов за результатами належної оцінки доказівобґрунтованого висновку, що позивачем не доведено факту прийняття спадщини, а також неправомірності видачі 17 серпня 1994 року свідоцтва про право на спадщину. Також суди дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність належними і допустимими доказами абсолютної неспроможності ОСОБА_4 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (відсутність необхідної медичної документації та об`єктивної інформації про її психічний стан), а отже і відсутність підстав для визнання договору дарування від 22 травня 2013 року та заповіту від 05 липня 2012 року недійсними.

Доводи касаційної скарги, які зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції, не свідчать про неправильне застосування судами, які правильно вирішили спір, норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року є такими, що винесені з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для їх скасування відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович