Номер провадження: 22-ц/813/323/19
Номер справи місцевого суду: 522/5588/17
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Ковязіної А.Д.,

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року у складі судді Шенцевої О.П.,

встановив:

У березні 2017 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання недійсними договорів, повернення їй грошових коштів, просила визнати недійсним кредитний договір від 09.01.2008 року №45/АА-00002.07.2, укладений між нею та ПАТ «Родовід Банк»; визнати недійсним договір застави рухомого майна від 09.01.2008 року №45/АА - 00002.07.2-3, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Родовід Банк»; зобов'язати ПАТ «Родовід Банк» повернути ОСОБА_2 надмірно сплачені кошти у сумі 14 146 (чотирнадцять тисяч сто сорок шість доларів США 36 центів).

Позов обґрунтовано тим, що під час укладення спірного договору вона була введена в оману, оскільки в договорі не були зазначені усі його істотні умови, а саме: графік платежу, сукупна вартість кредиту тощо.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року в задоволенні позовної ОСОБА_2 відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 в добровільному порядку уклала з банком оскаржувані договори та була ознайомлена з усіма його істотними умовами, що засвідчено її власним підписом, тому позовні вимоги є безпідставними.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2

Обґрунтування апеляційної скарги.

В скарзі ОСОБА_2 з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення, ухвалення нового рішення, про задоволення її позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивач не погоджується з судовим рішенням, оскільки судом першої інстанції зроблені хибні висновки щодо власноруч складеної розписки ОСОБА_2 про повідомлення щодо умов надання кредиту до його укладання. Посилається на те, що цей напис був зроблений ОСОБА_2 під час підписання договору. Також, доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції не дослідив та не дав оцінку кожному пункту позовної заяви. Крім того, доводи апеляційної скарги обґрунтовано нормами Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обставини справи.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 09 січня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір №45/А А-00002.07.2, за умовами якого банк відкрив відновлювану кредитну лінію на загальну суму 29 250 доларів США по 08 січня 2015 року на купівлю автомобіля.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 09 січня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Родовід Банк» був укладений договір застави рухомого майна №45/АА- 00002.07.2-3, відповідно до умов якого позивач надала в заставу ПАТ «Родовід Банк» автомобіль марки HONDA ACCORD, седан-В, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

ОСОБА_2 вважає, що під час укладення спірного договору її було введено в оману, оскільки в договорі не були зазначені усі його істотні умови, а саме: графік платежу, сукупна вартість кредиту тощо.

Відповідно до частин 3, 5 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (Нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику в справах про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до пункту 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 зазначеної статті ЦК встановлено наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

На виконання кредитного договору позивачем сплачено: 7 708,68 доларів США, проценти за користуванням кредиту; 15 729,39 доларів США, тіло кредиту; 19 958,29 доларів США, щомісячна плата за обслуговування кредиту. Разом сплачено відповідачу 43 396,36 доларів США.

Позовні вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовано нормами Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Процедура укладання кредитного договору включає питання щодо надання інформації кредитедавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі.

Апеляційний суд критично ставиться до таких доводів позивача, оскільки застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись.

Згідно частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

З кредитного договору №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року та Додатку 1 до нього вбачається, що вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» були дотримані Відповідачем і порушень принципу справедливості не вбачається, оскільки зміст кредитного договору не суперечить ЦК України та іншим актам законодавства.

Разом з тим, на погодження умов Кредитного договору №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року ОСОБА_2 власноручно поставлено свій підпис в Кредитному договорі №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року.

На підтвердження ознайомлення із умовами Кредитного договору №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року зазначено: «Я, ОСОБА_2, підтверджую, що до моменту укладення ЦЬОГО договору В письмовій формі повідомлена про всі умови кредитування, передбачені п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги, своїм підписом ОСОБА_2 в зазначених документах, вільно, без примушування виразила свою волю щодо підписання даного Кредитного договору №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року на умовах, які зазначені в ньому та в додатках до Кредитного договору №45/А А-00002.07.2 від 09.01.2008 року.

Доводи апелянта, що ОСОБА_2 не була ознайомлена з умовами кредитного договору та сукупною його вартістю спростовується матеріалами справи, оскільки вона була письмово повідомлена про умови та сукупну вартість кредиту, що підтверджується підписами позивача на оскаржуваних договорах.

У випадку незгоди з умовами Кредитного договору або нерозуміння умов договору та його наслідків ОСОБА_2 могла скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «При захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, ОСОБА_2 своїм правом на відкликання згоди на укладення договору не скористалась.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 здійснювала оплату за користування грошовими коштами, що вбачається з виписок з 09.01.2008 року та 15.05.2017 року, що підтверджує її згоду з умовами укладених договорів.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Оскаржувані Кредитний договір, Договір застави транспортного засобу містять всю необхідну інформацію, яка була надана Позивачу в повному обсязі, про що є відповідні підписи на цих договорах, зроблені власноруч Позивачем.

Згідно статті 28 Закону України «Про Заставу» застава має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання.

Крім того, позивач, посилаючись на частину 2 статті 548 ЦК України, як на підставу для визнання договору застави недійсними, вказувала на те, що недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочинів щодо його забезпечення.

Таким чином, ОСОБА_2 в добровільному порядку уклала з банком оскаржуваний договір та була ознайомлена з усіма його істотними умовами, що засвідчено власним підписом.

Позовна вимога про визнання недійсним договору застави від 09.01.2008 року №45/АА - 00002.07.2-3, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Родовід Банк», як похідна також задоволенню не підлягає.

Висновки суду

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_2 була обізнана про умови та наслідки підписаних нею договорів. Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Стосовно посилань апеляційної скарги, що суд першої інстанції не дослідив та не дав оцінку кожному пункту позовної заяви, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відмови позивачу у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.02.2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець