КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/4819/18 Головуючий у суді першої інстанції: Яковлєва Л.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/565/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відповідно до укладеного між банком та відповідачем договору б/н від 21 жовтня 2009 року.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року позов Акціонерного товариства Комерційного банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 15 червня 1999 року Бориспільським МРВ УМВС України в Київській області, код платника податків НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, , розрахунковий рахунок НОМЕР_3 ) заборгованість за договором кредиту № б/н від 21 жовтня 2009 року в розмірі 1214 (одна тисяча двісті чотирнадцять) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Бориспільським МРВ УМВС України в Київській області 15 червня 1999 року, код платника податків НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, , розрахунковий рахунок НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі 140 (сто сорок) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, представник позивача подала апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитом за розрахунком банку, заборгованість за пенею та комісією та штрафів (фіксована частина, процентна складова), не врахувавши, що між сторонами існують кредитні зобов?язання, відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом в заяві. Доказів того, що відповідач не був ознайомлений з Умовами та правилами, Тарифами банку або ж було ознайомлено з іншими Умовами та правилами, відповідачем не надано. Не спростований відповідачем і розрахунок заборгованості. Вважає, що позивачем були надані усі належні докази по справі, банк звернувся із позовом у межах строку позовної давності, а тому при ухваленні рішення судом були порушені ст. ст. 257-264,1054-1056 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача Штронда А.М . підтримав доводи апеляційної скарги. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за зобов`язання з повернення суми позики у розмірі 493,40 грн., суд першої інстанції виходив із того, що у порушення умов договору позичальник ОСОБА_2 фактично отримані та використанні кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернув, чим порушив права кредитора, а тому позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню.

В цій частині рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення заявлених вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів за користування кредитними коштами та неустойки, судова колегія виходить з такого.

З матеріалів справи вбачається, що 21 жовтня 2009 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір шляхом підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» (а.с. 8, 9).

За умовами договору банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачу видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_4 зі строком дії - до останнього дня вересня 2013 року (а.с. 122).

За умовами кредитування, що підписані позичальником, сторони встановили порядок зниження ліміту заборгованості шляхом сплати позичальником до 25 числа кожного місяця щомісячного платежу на погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат (а.с. 9).

Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_2 з Умовами і правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими він погодився при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, позивачем не надано (а.с. 10-15).

Отже, встановлені фактичні обставини у справі свідчать про існування між сторонами кредитних правовідносин, із встановленим строком повернення кредиту (користування ним), сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки за порушення позичальником строків виконання зобов`язання.

Із наданих позивачем письмових доказів вбачається, що станом на 23 травня 2018 року за позичальником обліковується прострочена заборгованість за кредитом в сумі 15 584,49 грн.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, судова колегія виходить з такого.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) - стаття 1054 ЦК України.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - стаття 530 ЦК України.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору - частина 4 статті 631 ЦК України.

Аналізуючи норми статей 530, 631, 1050 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення позичальником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України протягом всього часу - до закінчення строку кредитування ( у справі, що переглядається - 30 червня 2015 року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі.

Із поданих позивачем письмових доказів щодо виконання позичальником умов договору, які не спростовані відповідачем, вбачається, що позичальник ОСОБА_2 допустив невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості, кредитор 14 червня 2018 року звернувся до суду, пред?явивши вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 15 584,49 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 493,40 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 9 927,81 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3 944,97 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 718,31 грн. (штраф процентна складова).

Перевіряючи розмір, складові та період заборгованості, колегією суддів встановлено, що за умовами укладеного договору позичальник зобов`язувався у межах строку кредитування до 30 вересня 2013 року повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця, а у разі порушення строків виконання зобов`язання сплатити неустойку.

Доказів переукладення кредитного договору після 30 вересня 2013 року, на таких самих умовах, на яких він був укладений 21 жовтня 2009 року, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання, як це передбачено Положенням про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, позивачем не надано.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки.

Таким чином, кредитор АТ «Комерційний банк «Приватбанк» відповідно до статей 549, 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами, що встановлені договором, а також неустойку у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 30 вересня 2013 року.

Після закінчення строку його дії у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та неустойку.

Дослідивши розрахунок заборгованості в частині нарахованих та несплачених процентів у розмірі 9 927,81 грн. та неустойки за порушення строків виконання зобов`язання в розмірі 3 944,97 грн., колегією суддів встановлено, що в основу визначеного розміру заборгованості позивачем покладено період, що виходить за межі кредитування.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти, неустойку за час дії договору кредиту, вказує на те, що вимоги кредитора щодо стягнення процентів та пені за період, що виходить за межі строку кредитування, не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дають підстав для висновку про порушене право позивача в цій частині вимог.

Таким чином, заявлені вимоги позивача АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по процентам за користування кредитними коштами у розмірі 9 927,81 грн. та пені у розмірі 3 944,97 грн., за період, який виходить за межі строку кредитування, є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Перевіряючи доводи позивача в частині приєднання позичальника до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, які передбачають, у тому числі, прийняття позичальником будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку, про автоматичну пролонгацію договору на той же строк, а також сплату штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги за період з 26 грудня 2009 року по 23 травня 2018 року в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом - 9 927,81 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3 944,97 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 718,31 грн. (штраф процентна складова), обгрунтовував свої вимоги автоматичною пролонгацією договору та передбачених штрафів на підставі Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними під підпис при укладенні кредитного договору, тому наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору та застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання), у тому числі, сплату штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг

Суд першої інстанції, надаючи юридичну оцінку правовідносинам сторін, правильно виходив із того, що Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, а тому вони не є складовою частиною укладеного з позичальником ОСОБА_2 договору № б/н від 21 жовтня 2009 року.

В той же час, мотивуючи свій висновок про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідача проценти за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України, суд першої інстанції не врахував зміст положень статті 1048 ЦК України, за якою розмір і порядок одержання процентів за користування кредитними коштами поділяються на такі, що встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що при укладенні кредитного договору у вигляді заяви від 21 жовтня 2009 року, позичальником підписані умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», які передбачають сплату процентів за користування кредитом щомісячно у розмірі 2.5% (30,00 % на рік) в межах строку кредитування, а тому розмір і порядок одержання процентів є договірними.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України, позивачем не пред`явлено.

У відповідності до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Неправильне застосування судом першої інстанції зазначеної норми матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи в частині стягнення з позичальника заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 721,28 грн., а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нового рішення про відмову у позові в цій частині вимог. В частині вирішення вимог про стягнення заборгованість за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг рішення суду слід залишити без змін.

В частині стягнення заборгованості за зобов`язання з повернення суми позики у розмірі 493,40 грн. рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Литвиненко Олени Леонідівни, подану в інтересах Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступника всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», задовольнити частково.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованості за договором кредиту № б/н від 21 жовтня 2009 року у розмірі 721,28 грн. - проценти за користування кредитними коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 139,64 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: