Постанова

Іменем України

18 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 336/2272/17
провадження № 61-15448св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивачОСОБА_1 ,
відповідачМіністерство оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Кримської О. М., від 27 лютого 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди.

Встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він з 25 травня 1987 року до 28 липня 1987 року в ході виконання службового обов`язку у складі збройних сил при військовій частині № НОМЕР_1 , приймав участь в ліквідації наслідків аварії в 30-кілометровій зоні небезпеки в зоні підвищеної радіоактивності та отримав дозу радіоактивного опромінення 13,21 рентген.

Внаслідок ушкоджень здоров`я, отриманих під час виконання обов`язків військової служби, позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки він отримав чисельні хвороби, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі ЧАЕС) та були підставою для неодноразових звернень до лікарні, де позивач перебував на стаціонарному лікуванні.
Відповідно до відомостей, наявних в медичних документах, хвороби у позивача виникли у зв`язку виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків катастрофи на ЧАЕС, у зв`язку з цим йому 02 червня 2008 року безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності (інвалід війни) зі стійкою 50 % втратою працездатності, що підтверджується довідкою МСЕК.
Позивач зазначає, що внаслідок отриманих під час проходження військової служби захворювань, він змушений тривалий час знаходитись на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки отримав невиліковні хвороби.
У зв`язку з отриманими травмами та захворюваннями порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання, він не може вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена його душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, що негативно впливає на його душевний стан.
Тривале лікування позначилось не тільки на його здоров`ї, а також і на його психіці, постійно виникають проблеми з придбанням ліків, які є занадто дорогими, позивач знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості відновити здоров`я не має, і йому необхідно жити зі своїми хворобами, порушені його нормальні життєві зв`язки, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Позивач вважає, що у зв`язку з неможливістю відновити свій стан здоров`я, який пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, йому завдана моральна шкода.
Оцінюючи завдану йому моральну шкоду, позивач враховує тривалість й глибину своїх душевних страждань, чисельність негативних наслідків для нього, а також значне погіршення стану здоров`я.
Посилаючись на викладені обставини, просив суд стягнути із Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в сумі 240 000,00 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2017 року позов задоволено частково: стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 30 000,00 грн; вирішене питання про розподіл судових витрат; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 встановлена ІІІ група інвалідності, що є наслідком участі у ліквідації наслідків аварії у 30-кілометровій зоні ЧАЕС під час проходження військової служби, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку повинно відшкодувати Міністерство оборони України як уповноважений орган державного управління, оскільки статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Постановою апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2017 року скасовано та у задоволенні позову відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасних висновків про часткове задоволення позову, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.
У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції односторонньо розглянув справу та дійшов передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, порушено норми матеріального права.
15 травня 2018 року вказана справа надійшла на розгляд Верховного Суду.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування постанови апеляційного суду, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування цим судом при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.
Відповідно до частин першої та другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Положеннями статті 11 вказаного Закону України встановлено, що військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , з 25 травня 1987 року до 28 липня 1987 року виконував обов`язки військової служби у складі оперативної групи ВВС ГО СРСР по ліквідації наслідків аварії ЧАЕС в 30-ти кілометровій зоні небезпеки, внаслідок чого отримав дозу радіоактивного опромінення 13,21 рентген.

Під час виконання обов`язків військової служби позивач отримав низку захворювань, які підтверджені медичними документами.
02 червня 2008 року ОСОБА_2 встановлено ІІІ групу інвалідності в зв`язку з хворобою, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ним неповно досліджено обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що внаслідок виконання службового обов`язку з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС отримав ушкодження здоров`я, як заважають йому вести нормальний спосіб життя.
Слід зазначити, що суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, тому військовослужбовцям визначені законами пільги та гарантії, в такий спосіб їх моральні страждання вже враховані чинним законодавством.
Крім того, ОСОБА_2 перебував на службі у лавах Радянської Армії, яка підпорядковувалась Міністерству оброни Радянського Союзу, в той час як з 24 серпня 1991 року на підставі постанови Верховної Ради України «Про військові формування в Україні» утворено Міністерство оборони України та відбулось створення нових Збройних Сил України, якою не передбачено відповідальності Міністерства оборони України за спричинену шкоду під час проходження військової служби у Радянській Армії. Не встановлено такої відповідальності і в Законі України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року.
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до вимоги переоцінки доказів, яким судом апеляційної інстанції надана належна правова оцінка, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Підстави для скасування відповідної постанови апеляційного суду відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а зазначене судове рішення без змін.
Враховуючи наведене, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненими судами попередніх інстанцій. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,
Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська