Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 489/1468/16-ц

провадження № 61-15071св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2017 року у складі судді Кокорєва В. В. та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2017 року у складі суддів: Лисенка П. П., Самчишиної Н. В., Серебрякової Т. В., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2017 року у складі суддів:,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс»,

відповідач - ОСОБА_1,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору житлового найму, виселення та стягнення заборгованості із оплати за проживання у гуртожитку.

Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 03 липня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником гуртожитку по АДРЕСА_1 (будинок літ. А-9) загальною площею 6 575,5 кв. м. 01 серпня 2003 року між ним та ОСОБА_1 у простій письмовій формі зі строком дії в один рік з правом пролонгації ще на один рік укладено договір користування площею в гуртожитку ТОВ «Ніконджитбудсервіс», за умовами якого товариство зобов'язувалося передати у користування ОСОБА_1 кімнату НОМЕР_1 площею 11,7 кв. м, а ОСОБА_1 зобов'язалася використовувати вказане житло за призначенням і вносити плату за користування ним за ставками, які включають витрати на комунальні послуги, визначеними товариством. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2005 року право власності на житлові приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_1, а саме: блок НОМЕР_2-НОМЕР_1 загальною площею 46,6 кв. м визнано за ОСОБА_2 На підставі судового рішення ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на вказані приміщення, а 11 травня 2011 року за письмовим договором передав їх в управління та використання, в тому числі і зі здачею в найм або оренду третім особам, ТОВ «Ніконджитбудсервіс». ОСОБА_1 спожиті комунальні послуги вчасно та у повному обсязі не оплачує, внаслідок чого за період з 01 березня 2013 року по 31 березня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 6 247 грн 33 коп.

Посилаючись на викладені обставини та на те, що відповідач відмовляється сплатити борг добровільно, позивач з урахуванням уточнень до позову просив: розірвати договір про користування житловою площею від 01 серпня 2003 року; виселити ОСОБА_1 із займаної кімнати без надання іншого житлового приміщення; стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за користування найманим житлом за період з 01 березня 2013 року по 30 вересня 2016 року у розмірі 6 247 грн 33 коп., 3 % річних за порушення грошового зобов'язання у розмірі 223 грн 61 коп., інфляційні втрати за прострочення грошового зобов'язання у розмірі 2 143 грн 82 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» встановлено плату за проживання в гуртожитку, до складу якої включено плату за електроенергію, водопостачання, водовідведення та природного газу. Проте відповідач зазначила, що їй безпідставно нараховують плату за електроенергію, оскільки її кімната відключена від мережі електропостачання. Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 2535цс15 зазначив, що формування розміру плати у гуртожитку повинно бути прозорим та встановлювати плату за 1 кв. м житла. Разом з тим, позивач надав розрахунок боргу, який не виділяє суми плати за найм житла та утримання будинку й прибудинкової території. Сторони не заявляли клопотання про призначення експертизи, а суд не має можливості перевірити правильність нарахування заборгованості. Оскільки позивачем не доведено факту наявності заборгованості, її розміру, правильності нарахування плати, то відсутні підстави для розірвання договору найму. Щодо виселення, представник позивача не оспорювала той факт, що власником кімнати НОМЕР_1 є ОСОБА_2, право позивача на виселення наймачів договором від 11 травня 2011 року не передбачено, тому у позивача відсутнє право на звернення до суду з вимогами про виселення відповідача.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення заборгованості з оплати за користування кімнатою, переданої у найм, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» 6 458 грн 88 коп. заборгованості з оплати за користування кімнатою НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1, за період з 01 березня 2013 року по 30 вересня 2016 року; 223 грн 61 коп., що становить 3 % від суми заборгованості та 1 929 грн 20 коп. інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання, всього стягнуто 8 826 грн 31 коп. У іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що нарахування та здійснення оплати відповідачем за користування кімнатою НОМЕР_1 проводилися у відповідності до вимог частини другої пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, за умовами якого громадяни, що проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відокремленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Оплата або ставка щомісячного платежу за користування житловими приміщеннями гуртожитку (до складу якої входить і вартість комунальних послуг на електроенергію, водопостачання, водовідведення, газопостачання, крім теплопостачання) з травня 2012 року встановлюється відповідними розпорядженнями власника житла, виходячи із фактичної собівартості комплексного обслуговування будинку-гуртожитку, із розрахунку: утримання 1 кв. м загальної площі будинку-гуртожитку помноженого на кількість кв. м приміщення, яке займає особа, плюс вартість комунальних послуг, спожитих у минулому році, що надаються на підставі договорів, укладених товариством із спеціалізованими організаціями, які здійснюють обслуговування гуртожитку, згідно із тарифами, визначеними державою. При цьому вартість утримання 1 кв. м житлової площі визначається на підставі фактичних показників по утриманню будинку за попередній рік плюс податок на додану вартість. Про зміну розміру щомісячного платежу товариство письмово доводило до відома мешканців. Така щомісячна ставка визначена у розмірах: з 1 березня 2012 року - 200 грн, з 1 вересня 2013 року - 250 грн, з 1 вересня 2016 року - 370 грн. ОСОБА_1 з цим була ознайомлена і його не оскаржувала, проте плату за проживання в гуртожитку вносила нерегулярно та у меншому розмірі, наслідком чого є утворення заборгованості за період з 01 березня 2013 року по 30 вересня 2016 року у розмірі 6 458 грн 88 коп. Апеляційний суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за користування гуртожитком, яка визначена з урахуванням вимог частини другої статті 625 ЦК України щодо порушення грошового зобов'язання, дія якої поширюється і на дані на грошові зобов'язання, обґрунтованими. Що ж до вирішення вимог про розірвання договору найму та виселення відповідача з займаної кімнати, пунктом 2.2 договору передбачено право товариства на його розірвання у випадку невнесення ОСОБА_1 плати за проживання протягом двох місяців з дня настання строку платежу та в інших випадках, передбачених цим договором. Проте з урахуванням інвалідності відповідача, похилого віку, матеріального стану та реальних її можливостей з оплати за проживання, недоведеності позивачем того, що відповідач навмисно не оплачує своє проживання, хоча має для цього кошти, задоволення названих вимог було б необґрунтованим порушенням права особи на житло, гарантоване статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України. Відповідно до частини другої статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця, зокрема, у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлено більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази. У зв'язку з цим, передбачене спірним договором право позивача розірвати договір у разі, якщо мешканець не вносить плату за проживання в гуртожитку протягом 2 місяців з дня настання строку платежу (пункт 2.2. договору), не має правового значення. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутні підстави, передбачені законом, для розірвання договору найму, оскільки заборгованість із оплати за житло виникла не у зв'язку з її невнесенням відповідачами за шість місяців, а у зв'язку із сплатою не в повному розмірі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи касаційної скарги ОСОБА_1

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що у відповідності до вимог частини другої пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, за умовами якого громадяни, що проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відокремленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Відповідач не надав вихідних даних щодо показників, з яких складається ставка плати за житло, тарифів та порядку розподілу коштів. Крім того, суд не врахував правову позицію Верховного Суду України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 2535цс15. Також суд не врахував, що їй нараховано плату за електроенергію, проте із 2013 року вона не отримує ці послуги. Крім того, експлуатаційні витрати (виконавчий збір, канцелярські товари, програмне забезпечення, абонплата за телефон) не можуть входити до складу послуг з утримання будинків та прибудинкової території. Безпідставним є також нарахуванням судом сум за статтею 625 ЦК України, оскільки вказаний кодекс набув чинності після укладення з нею договору про користування жилою площею.

(2) Доводи касаційної скарги ТОВ «Ніконджитбудсервіс»

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 протягом восьми місяців поспіль (із серпня 2015 року по березень 2016 року) не вносила плату за користування кімнатою, що згідно умов договору є підставою його розірвання. Борг за період з листопада 2015 року по березень 2016 року ОСОБА_1 сплатила лише під час перебування справи в суді. Крім того, суд поклав на товариство обов'язок забезпечити відповідача житлом, проте відносини між сторонами виникли на підставі цивільного договору найму, тому товариство не зобов'язується дотримуватись гарантій статті 47 Конституції України, що покладаються на державу. Необґрунтованим є посилання суду на те, що передбачене спірним договором право позивача розірвати договір у разі, якщо мешканець не вносить плату за проживання в гуртожитку протягом 2 місяців з дня настання строку платежу (пункт 2.2. договору), не має правового значення, оскільки пункт 2.2. договору найму житла погоджено сторонами, тому він підлягає виконанню.

РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

26 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Суди установили, що у 1972 році будинок по АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію як гуртожиток та передано на баланс Миколаївського заводу конденсаторів.

Наказом Мінмашпрому України від 24 лютого 1994 року на базі заводу конденсаторів створено відкрите акціонерне товариство «Ніконд», а гуртожиток в процесі здійснення приватизації (корпоратизації) ввійшов до складу цілісного майнового комплексу ВАТ «Ніконд» (перейменоване в ПАТ «Ніконд»), з подальшим включенням гуртожитку до статутного фонду господарського товариства ТОВ «Ніконджитбудсервіс», створеного 14 січня 2000 року.

Із31 січня 2000 року гуртожиток перебуває у власності на балансі та в управлінні ТОВ «Ніконджитбудсервіс», яке самостійно його утримує.

На підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» отримало 03 липня 2001 року свідоцтво на право колективної власності на вказаний гуртожиток загальною площею 6 575,5 кв. м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року за позовом ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та співвласників нежитлових приміщень гуртожитку (фізичних осіб) визначені ідеальні частки співвласників. Зокрема встановлено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку.

01 серпня 2003 року, ОСОБА_1 та ТОВ «Ніконджитбудсервіс» уклали договір користування площею в гуртожитку на один рік, за умовами якого ОСОБА_1 як наймач вселена в кімнату НОМЕР_1 гуртожитку й була в ній зареєстрована. У пункті 7.1. договору зазначено, що він вважається пролонгованим на строк, зазначений у пункті 1.1. договору, якщо жодна зі сторін не пізніше ніж за один місяць не повідомить другу про розірвання договору.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2005 року право власності на житлові приміщення в гуртожитку по АДРЕСА_1, а саме: блок НОМЕР_2-НОМЕР_1 загальною площею 46,6 кв. м, визнано за ОСОБА_2 На його підставі ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на вказані приміщення, а 11 травня 2011 року за письмовим договором передав їх в управління та використання, в тому числі і зі здачею в найм або оренду третім особам, ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

Згідно умов пункту 4.1 укладеного між сторонами договору користування площею в гуртожитку плата за користування житловою площею здійснюється за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування житловою площею й окремо плата за них не стягується.

Щодо стягнення заборгованості з оплати за користування житловою площею

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги ? це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг (стаття 4 Закону).

За статтею 8 Закону стандарти, нормативи, норми і правила встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів.

Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово- комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством.

Інші центральні органи виконавчої влади затверджують нормативно-правові акти у сфері житлово-комунальних послуг, що видаються в межах їхніх повноважень після погодження або спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово- комунального господарства, і реєструються в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово- комунального господарства.

Згідно зі статтею 14 Закону залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869, цей Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, суб'єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями, органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Згідно із пунктами 2, 3, 4 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територійз власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід'ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном.

Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

Тариф на послуги для гуртожитків, що призначаються для проживання одиноких громадян (житловими приміщеннями спільно користуються кілька осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), розраховується згідно з цим Порядком. Вартість послуг з розрахунку на ліжко-місце визначається як добуток тарифу на норму житлової площі для однієї особи в гуртожитку.

Згідно з пунктом 18 Примірного положення про гуртожитки громадяни (чинного на час укладення договору і в період (до 19 серпня 2015 року), за який позивач просить стягнути борг) громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення.

Відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею, і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Такі ж положення щодо оплати послуг за гуртожитки містяться у пункті 7 розділу ІІІ Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 84 від 27 квітня 2015 року, за змістом якого розмір плати за проживання в гуртожитку визначається у договорі найму приміщення у гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку, а плата за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/ тарифів та такі послуги.

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 489/5189/15 викладено висновки щодо застосування законодавства у справі з участю ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

ТОВ «Ніконджитбудсервіс» визначало щомісячну ставку плати за користування житловою площею у розмірах: з 1 березня 2012 року - 200 грн, з 1 вересня 2013 року - 250 грн, з 1 вересня 2016 року - 370 грн. У вартість плати за проживання включено оплату за електроенергію водопостачання, природний газ.

Апеляційний суд стягнув заборгованість з оплати за користування житловою площею з урахуванням встановлених ТОВ «Ніконджитбудсервіс» ставок, проте не перевірив правильність проведених нарахувань за ставками квартирної плати (тарифами), установленими для будинків державного (комунального) житлового фонду, за кожний вид послуг окремо.

Оскаржуване рішення апеляційного суду не містить висновків щодо показників (складових) плати за проживання у гуртожитку, відповідності розрахунку такої оплати нормам законодавства та їх обґрунтованості.

Крім того, із 2013 року кімната відповідача відключена від мережі електропостачання, що сторонами не оспорюється, проте суд не перевірив указані доводи ОСОБА_1 та обґрунтованість позовних вимог в частині нарахування плати за електропостачання.

Щодо вимог про розірвання договору та виселення

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Європейський суд з прав людини звертав увагу, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (пункт 41 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 березня 2013 року).

Вирішуючи спір у частині розірвання договору та виселення відповідача, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, керуючись статтею 825 ЦК України.

Згідно з пунктом 2.2. договору ТОВ «Ніконджитбудсервіс» має право на розірвання договору у випадку невнесення наймачем плати за проживання протягом двох місяців з дня настання строку платежу та в інших випадках, передбачених цим договором.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Апеляційний суд виходив із того, що пункт 2.2. договору не має правового значення. При цьому апеляційний суд не врахував принцип свободи договору та дійсність пункту 2.2. укладеного між сторонами правочину.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані висновки апеляційного суду не впливають на правильність відмови у позові про розірвання договору та виселення, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Врахувавши інвалідність відповідача, її похилий вік, майновий стан, погашення боргу з оплати за проживання за попередній період, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо захисту права ОСОБА_1 на житло, а тому в цій частині вирішення справи підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в частині вирішення позову про стягнення заборгованості з оплати за користування кімнатою, переданої у найм, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання.

В частині вирішення позову про розірвання договору та виселення судові рішення залишаються без змін за статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2017 року скасувати у частині вирішення позову про стягнення заборгованості з оплати за користування кімнатою, переданої у найм, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення позову про розірвання договору та виселення рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 січня 2017 року та апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик