ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 лютого 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/1486/17

Головуючий у першій інстанції - Ченцова С.М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/8/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Вінгаль В.М.,

суддів: Кузюри Л.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря судового засідання: Бивалькевич Т.В.,

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Родіон Олександрович, Новозаводська районна у м. Чернігові рада,

особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Родіон Олександрович, Новозаводська районна у м. Чернігові рада,

прізвище судді: Ченцова С.М.; місце ухвалення рішення: м.Чернігів,

УСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту вчинення:

- договір купівлі-продажу №2716 від 21.12.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О. зареєстрований в реєстрі за номером - 18212533, відповідно до якого ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_3

- договір купівлі-продажу №2717 від 21.12.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О. зареєстрований в реєстрі за номером - 18212533, відповідно до якого ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 земельну ділянку по АДРЕСА_3

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 03.10.1987 року по 06.11.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, 02.07.2001 року за спільні сімейні кошти вони придбали будинок АДРЕСА_3, право власності на який зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_4

Після розлучення позивач з ОСОБА_4 проживали в спільному будинку по АДРЕСА_3 До 2016 року жодних спорів чи заперечень з боку ОСОБА_4 з приводу належності їм обом спірного будинку не було.

У 2016 році ОСОБА_4 почала перешкоджати в користуванні спільним будинком та почала продавати спільно нажите майно. ОСОБА_4 повідомила, що продає даний будинок і збирається виїхати на постійне місце проживання до Російської Федерації, забравши дітей сказала, що його прав на даний будинок вона не визнає, і якщо позивач не погоджується отримати 2000 доларів США, то взагалі йому нічого не дістанеться. 15 чи 16 листопада 2016 року прийшовши додому, позивач побачив, що одна з кімнат будинку порожня, а меблі та інші предмети зникли.

ОСОБА_4 повідомила позивачу, що продає будинок, щоб готувався до того, що його скоро виселять та випишуть з будинку. З даного приводу викликалися працівники поліції. Як з'ясувалося, 21.12.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 посвідчений приватним нотаріусом Тарасенко Р.О. та внесено до реєстру прав на нерухоме майно 22.12.2016 року.

Дозволу на укладення вказаних договорів він не надавав та категорично був проти продажу вказаного будинку. Вважає, що правочини, укладені його колишньою дружиною є такими, що порушують його конституційне право, передбачене ст. 41 Конституції України.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер: НОМЕР_1, загальною площею - 0,0304 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений 21 грудня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О., реєстровий номер - 2717.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею - 96,6 кв.м., житловою площею - 61,4 кв.м., що знаходиться, за адресою: АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений 21 грудня 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О., реєстровий номер - 2716.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

За доводами апеляційної скарги, усі грошові кошти, за які було придбано нерухоме спірне майно належали безпосередньо ОСОБА_4, яка перед переїздом та його придбанням продала частину квартири АДРЕСА_1, а факт перевезення готівкових коштів через кордон підтверджується довідкою №8185493; матеріали справи не містять доказів того, що сторони перебували в шлюбі станом на 27.06.2001 року; позивач звернувся з позовом 13.03.2017 року, тобто після спливу строку позовної давності, оскільки протягом 2013-2016 року ОСОБА_4 здійснювала продаж спірного житлового будинку, про що було відомо позивачу.

Скаржник вказує на те, що ОСОБА_4 було приватизовано земельну ділянку по АДРЕСА_3 тобто є її особистою приватною власністю, що виключає визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2016 року. При цьому, факти встановлені рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 07.02.2017 року у справі №751/10610/16-ц не можуть мати преюдиційне значення у даній справі.

Скаржник наголошує на тому, що жодних вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю позивачем не ставиться; ОСОБА_3 як покупець спірного майна на час укладення оспорюваних договорів - 21 грудня 2016 року не знала і не могла знати, що спірне нерухоме майно може належати на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2

В судове засідання учасники справи чи їх представники не з'явилися, про час і місце судового засідання були належним чином повідомлені, що підтверджується відповідними розписками (а.с.265,297,298) та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.278, 279, 280,281).

12.02.2019 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з тим, що 13.02.2019 року о 09 год. 00 хв. бере участь у іншому судовому засіданні в Деснянському районному суді м. Чернігова та просив повторно направити окреме судове доручення компетентному суду Російської Федерації про вчинення окремої процесуальної дії, а саме: витребувати копії договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 який укладений у 2001 році ОСОБА_4 - продавцем, а також всіх правовстановлюючих документів, на підставі яких цей договір укладений, що укладався у нотаріальній конторі по АДРЕСА_5

Заявлене клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з тих підстав, що про розгляд даної справи - 13 лютого 2019 року о 09 год. 00 хв. ОСОБА_6 був повідомлений ще 16 травня 2018 року (а.с.265), а тому повинен був врегулювати розгляд справ в суді першої та апеляційної інстанції, крім того, як адвокат він не був позбавлений можливості направити адвокатський запит для витребування копії договору.

Заслухавши голову судового засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані правочини є недійсними в силу ст.ст.203,215 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд враховуючи наступне.

У справі встановлено, що 03.10.1987 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб Березовською сільською радою Хабаровського краю Російської Федерації.

27.06.2001 року ОСОБА_4 купила у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_3 Продаж вчинено за 24244 грн., які було отримано від ОСОБА_4 повністю до підписання договору (а.с.8-9).

06.11.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвали шлюб (а.с.10).

21.12.2016 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за яким провадавець передала у власність покупця житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Продаж вчинено за 29762,00 грн., які продавець отримала від покупця до підписання договору (а.с.5-6).

Відповідно до п.3.3 договору купівлі-продажу житлового будинку, права у третіх осіб щодо майна, яке відчужується відсутні; продавець стверджує, що відчужуваний житловий будинок з надвірними будівлями є її особистою приватною власністю, про що продавцем нотаріусу подана заява, яка доведена до відома покупця.

21.12.2016 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким продавець передав у власність покупця земельну ділянку розміром 0,0304 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.77-78).

Відповідно до п.п. 3.5, 3.6 договору купівлі-продажу земельної ділянки, інших прав щодо земельної ділянки у третіх осіб немає; продавець стверджує, що відчужувана земельна ділянка є її особистою приватною власністю, про що продавцем нотаріусу подана заява, яка доведена до відома покупця.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області у справі №751/10610/16-ц від 07.02.2017 року, яке набрало законної сили, скасовано рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.12.2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.101-102).

За дорученням апеляційного суду, 01 серпня 2018 року Краснофлотськй районний суд м. Хабаровськ відповідно до протоколу судового засідання виконав доручення та ОСОБА_4 отримала копію апеляційної скарги, виклик в судове засідання, копію рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2018 року на українській та російській мові. ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та пояснила, що у неї немає договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 який укладений у 2001 році, а також правовстановлюючих документів, на підставі яких цей договір укладений, вони у нотаріуса.

За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.68 СК України).

Визнаючи недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладені 21 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що майно, набуте за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є їх спільною сумісною власністю, а тому неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог ст.ст. 60, 61, 63 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що усі грошові кошти, за які було придбано нерухоме спірне майно належало безпосередньо ОСОБА_4 матеріалами справи не підтверджено.

Зокрема, спірний житловий будинок був придбаний 27.06.2001 року ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 і кошти за продаж даного будинку було отримано від ОСОБА_4 повністю до підписання договору у сумі 24244 грн. Разом з тим, 16.10.2001 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, за яким спадкоємцями померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 є ОСОБА_4 та ОСОБА_10 на спадпакове майно, яке складається з квартири АДРЕСА_4 інвентаризаційною вартістю 108702 рубля (а.с.82). 06.10.2001 року ОСОБА_11 та ОСОБА_4 продали квартиру АДРЕСА_4 вартістю 300000 рублів (а.с.83). Відповідно до довідки ВП 8185493, 30.10.2001 року ОСОБА_4 отримала 7000 доларів США (а.с.167), тобто після укладання договору купівлі-продажу від 27.06.2001 року. Враховуючи зазначені обставини, відсутні підстави стверджувати, що 27.06.2001 року спірний будинок був куплений ОСОБА_4 за кошти, що належали їй особисто.

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся з позовом 13.03.2017 року, тобто після спливу строку позовної давності, оскільки про порушення свого права позивачу стало відомо у 2016 році, після того, як ОСОБА_4 почала перешкоджати в користуванні спільним будинком та почала продавати спільно нажите майно, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 07.02.2017 року та висновками ЧВП ГУНП в Чернігівській області про результати розгляду повідомлень ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів того, що сторони перебували в шлюбі станом на 27.06.2001 року спростовується рішенням Апеляційного суду Чернігівської області у справі №751/10610/16-ц від 07 лютого 2017 року, яким встановлено даний факт.

Твердження скаржника, що приватизована земельна ділянка по АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю ОСОБА_4, що виключає визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.12.2016 року спростовується матеріалами справи. Відповідно до витягу з рішення Чернігівської міської ради 50 сесії 6 скликання від 27 квітня 2015 року, ОСОБА_4 передано безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_3 площею 0,0304 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилання скаржника на те, що жодних вимог про визнання спірного майна спільною сумісною власністю позивачем не ставиться не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки діє презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Доводи ОСОБА_3 про те, що вона як покупець спірного майна на час укладення оспорюваних договорів - 21 грудня 2016 року не знала і не могла знати, що спірне нерухоме майно може належати на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки порушені права ОСОБА_2 підлягають захисту саме в той спосіб, який обраний позивачем.

Зважаючи на наведене у сукупності, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Голова судового засідання

Судді