Справа № 466/439/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/1075/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровська Х.І.

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4, ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2017 року, постановлене у складі головуючого судді Глинської Д.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про реальний поділ земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 . Заявою від 02 грудня 2016 року позовні вимоги уточнив, заявою від 29 грудня 2016 року позовні вимоги змінив. В кінцевому просив провести реальний поділ земельної ділянки площею 0, 2172 в с. Грушів Яворівського району Львівської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :07:002:0002, та виділити йому земельну ділянку розміром по периметру в метрах, а саме: 23,0;69,79;12,20;85,0 - площею 0, 1086 га, позначену зеленим кольором в таблиці 6 графічної частини висновку № 1973/1983/1984/1985/1986/1987 від 29 жовтня 2010 року судової інженерно - технічної експерти, стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь 205 177,62 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначав про те, що рішенням виконкому Дрогомишлянської сільської ради Яворівського району № 9 від 21 лютого 1997 року брату сторін ОСОБА_5 було передано у приватну власність дві земельної ділянки в с. Грушів Яворівського району Львівської області площею 0, 25 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та площею 0, 2172 га для ведення особистого селянського господарства. Оскільки брат не оформив до кінця документи про право власності на землю, а тому після його смерті він із ОСОБА_3 не могли оформити своє право власності на спадщину.

Крім того, в 1997 році він позичив брату ОСОБА_5 кошти у сумі 12 650 дол. США на ремонт квартири, погашення комунальних боргів, лікування, харчування, про що він склав розписку. Брат зобов`язувався повернути гроші, однак до смерті борг не повернув.

Після смерті брата він звернувся до відповідача з вимогою сплатити половину боргу спадкодавця, оскільки вони вдвох прийняли спадщину, однак ОСОБА_3 відмовилась, пояснивши, що немає коштів. Оскільки ОСОБА_3 успадкувала 1/2 частку спадщини брата, вона зобов`язана сплатити його борги у розмірі, який відповідає її частці, тобто в сумі 6325 дол. США, що з врахуванням курсу НБУ станом на 28 грудня 2016 року становить 166 727 грн.

Крім того, ОСОБА_3 у період з 1983 року по 2007 рік проживала у його квартирі АДРЕСА_2 . За час проживання відповідач завдала йому значних збитків, з її вини була виведена з ладу система опалення, пошкоджені меблі, стіни та вікна. На проведення ремонту та заміну обладнання він витратив 37 608 грн.

03 березня 2017 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила постановити рішення, яким провести реальний поділ земельної ділянки площею 0,2172 в с. Грушів Яворівського району Львівської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :07:002:0002, та виділити їй земельну ділянку розміром по периметру в метрах, а саме: 23,0;69,79;12,20;85,0 - площею 0, 1086 га, позначену зеленим кольором в таблиці 6 графічної частини висновку №1973/1983/1984/1985/1986/1987 від 29 жовтня 2010 року судової інженерно - технічної експерти.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2017 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про реальний поділ земельної ділянки - задоволено.

3дійснено реальний розподіл земельної ділянки площею 0, 2172 в с. Грушів Яворівського району Львівської області, призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :07:002:0002, та виділено ОСОБА_3 земельну ділянку розміром по периметру в метрах, а саме: 23,0;69,79;12,20;85,0 - площею 0, 1086 га, позначену зеленим кольором в таблиці 6 графічної частини висновку №1973/1983/1984/1985/1986/1987 від 29 жовтня 2010 року судової інженерно - технічної експерти.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, про незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_6 на його користь 205 177, 62 грн. у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що у 1997 році позичив брату - ОСОБА_5 12 650 дол. США. В кінці 2000 року звернувся до нього з вимогою про повернення боргу, однак у зв`язку з відсутністю коштів, останній написав розписку про повернення боргу після обміну квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Оскільки ОСОБА_3 успадкувала Ѕ частину спадщини брата, вона зобов`язана сплатити його борги в розмірі, що відповідає її частці, тобто в сумі 6 325 дол. США., що з врахуванням курсу НБУ на 28 грудня 2016 року становить 166 727 грн.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач пред`явив вимогу про сплату боргу з порушенням шестимісячного строку, встановленого ч. 2 ст. 1281 ЦК України, не відповідають обставинам справи, оскільки він за погодженням із ОСОБА_3 готував документи для продажу квартири АДРЕСА_3 , яку успадкували в рівних частках і отримання коштів з врахуванням боргів брата, однак ОСОБА_3 насправді наміру продавати цієї квартири немає.

Щодо позовної давності, яку суд першої інстанції застосував щодо вимог про стягнення завданих за період проживання в його будинку збитків, виведення системи опалення, пошкодження меблів, стін, вікон на загальну суму 37 608 грн., вважає, що є достатні підстави для поновлення такого строку, про що було заявлено відповідне клопотання.

На підставі наведеного просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на його користь 205 177, 62 грн. скасувати і ухвалити нове в цій частині, яким позовну вимогу задовольнити.

Представник відповідача подала до суду апеляційної інстанції відзив, у якому вважає, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. А відтак, просить рішення суду залишити без змін.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині позовних вимог про реальний поділ земельної ділянки не оскаржується, а відтак його законність і обґрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Із змісту розписки (т. 1 а.с. 194) вбачається, що ОСОБА_5 отримав від брата ОСОБА_1 12 650 дол. США. Гроші витратив на ремонтні роботи квартири, погашення комунальних боргів, лікування, харчування. Зобов`язувався повернути при обміні квартири. Розписка датована 19.12.2000 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, не обмінявши квартиру та не повернувши борг.

23 серпня 2007 року позивач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті свого брата ОСОБА_5 .

Із заяви позивача про зміну позовних вимог від 29 грудня 2016 року вбачається, що позивач просив стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за договором позики, оформленим розпискою від 19.12.2000 р., 6 325 дол. США, що еквівалентно 166 727 грн. згідно офіційного курсу НБУ станом на 28 грудня 2016 р., яка відповідає її частці.

З вказаним позовом позивач звернувся до суду в січні 2014 року. Змінені позовні вимоги мотивовано невиконання за життя своїх зобов`язань ОСОБА_5 за договором позики. Як на правову підставу для задоволення позову представник позивача посилається на ст. 1282 ЦК України.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, на яку представник позивача посилається як на правову підставу для задоволення позову, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України дозволяє зробити висновок, що: по-перше, норма ч. 2 ст. 1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором).

Аналіз ч. 2 ст. статті 1282 ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто, шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку.

У постанові Верховного Суду України 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15 зроблено висновок, що "згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст. 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строком позовної давності, як зазначив суд".

Аналогічні висновки щодо застосування положень ст.ст. 1281 та 1282 ЦК України викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі 522/407/15-ц (провадження № 14-53 цс 18).

Відповідно до ч. ч. 2 - 4 ст. 1281 ЦК України (в редакції чинній на момент смерті та звернення до суду з вказаним позовом) кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Враховуючи наведене, на думку колегії суддів, судовий спосіб захисту порушеного права позивача мав полягати у пред`явленні до спадкоємця позову про накладення стягнення на спадкове майно, проте такий позов ОСОБА_1 не пред`являвся.

Колегія суддів вважає, що спосіб захисту, обраний позивачем, шляхом стягнення зі спадкоємця коштів, не відповідає встановленим спеціальною нормою законодавства у сфері спадкування способам. При цьому позивачем пропущено шестимісячний строк звернення, який почав обраховуватися з часу відкриття спадщини, та який є преклюзивним (ІНФОРМАЦІЯ_1 - день смерті, ОСОБА_5 , 23.07.2007 - останній день пред`явлення вимог до спадкоємців, 23.01.2014 р. - день звернення до суду з позовом).

У зв`язку із чим, вірними є висновки суду про відмову в задоволенні первісного позову в частині стягнення боргу в сумі 166 727 грн.

Щодо витрат, пов`язаних з продажем квартири в сумі 842 грн., що включають вартість послуг БТІ та вартість оцінки майна, то судом першої інстанції правильно зазначено, що такі задоволенню не підлягають. Жодних доказів того, що вказані дії позивача узгоджувались з відповідачем матеріали справи не містять, відтак такі були вчинені особисто позивачем і відшкодуванню не підлягають.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відшкодування витрат на проведення ремонтних робіт в квартирі АДРЕСА_4 , в якій відповідач проживала в сумі 37 608 грн. 62 коп., то колегія суддів виходить з наступного.

Із змісту заяви від 28 грудня 2016 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 у період з 1983 року по 2007 рік проживала в належній позивачу квартирі АДРЕСА_4 .

В підтвердження суми про яку просить позивач стягнути, останній надав копій квитанцій про закупівлю ним будівельних матеріалів протягом 2007 -2015 років та проведення ремонтних робіт.

Відмовляючи в задоволені цієї частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності за цією позовною вимогою, а відповідачем подано заяву про застосування наслідків її пропуску.

Проте з такими висновками суду, колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.6 постанови Пленуму ВС «Про судове рішення» від 18.12.2009 №14, установивши, що строк для звернення із позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову із цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

У зв`язку із цим, відмова в задоволенні позову у зв`язку із спливом позовної давності, без з`ясування факту доведення позивачем порушення його прав не відповідає вимогам закону.

Враховуючи, що колегією суддів в ході апеляційного розгляду встановлено, що позивачем не доведено підстав (покази свідків не можуть бути такими доказами) для задоволення позовних вимог в частині стягнення 37 608 грн. 62 коп., рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги за недоведеністю.

В іншій частині вирішення позовних вимог за первісним позовом, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову в задоволення позовних вимог первісного позову про стягнення боргу в сумі 166 727 грн. 00 коп. та витрат, пов`язаних з продажем квартири в сумі 842 грн. 00 коп. , що включають вартість послуг БТІ та вартість оцінки майна.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення 37 608 грн. 00 коп. завданої шкоди за спливом позовної давності - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги за безпідставністю.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.