ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/286/19Головуючий по першій інстанції Чубай В.В.
Категорія: 304090000 Доповідач в апеляційній інстанції Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 червня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У червні місяці 2018 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») - Кіріченко Роман Анатолійович звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що між позивачем Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» і відповідачем ОСОБА_1 29 вересня 2008 року укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 21600,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Указував, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/pages/70/ складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Крім того, зазначив, що банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку» які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.5.5 «Правил користування платіжною карткою».

Посилався на те, що позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому договором.

В порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав внаслідок чого станом на 30 квітня 2018 року у останнього виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком позивача становить 13017,84 гривень та складається з наступного: 699,54 гривень - заборгованість за кредитом; 7826,17 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3396,04 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина); 596,09 гривень - штраф (процентна складова).

Таким чином, представник позивача просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 29 вересня 2008 року у розмірі 13017,84 гривень та судові витрати у розмірі 1762,00 гривень.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Своє рішення суд мотивував тим, що згідно розрахунку заборгованості та виписки рахунку, що були надані позивачем, відповідач ОСОБА_1 востаннє самостійно здійснював платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 22 грудня 2012 року у розмірі 100,00 гривень, а тому позовна заява подана з пропуском позовної давності, так як позов подано 12 червня 2018 року, а строк позовної давності слід рахувати з моменту невиконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу після здійснення останнього платежу 22 грудня 2012 року.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним, винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апеляційні вимоги мотивував тим, що відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України), щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору або не після несплати чергового платежу.

Зазначив, що згідно з довідкою про картки клієнта видані за договором, основною карткою за договором є картка за № НОМЕР_1 . В подальшому картка перевипущена та у жовтні 2011 року позичальнику надана картка за № НОМЕР_2 зі строком дії до 09/15, тобто до 30 вересня 2015 року.

Вважає, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), тобто з 30 вересня 2015 року. При цьому позивач послався на постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року справа №743/150/17, Верховного Суду України від 19 березня 2014 року справа №6-14цс14 та від 23 листопада 2016 року №6-2104цс16.

Зазначає, що суд першої інстанції вирішив спір без урахування правових висновків, встановлених Верховним Судом, які мають юридичне значення по даній справі та фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено cудом першої інстанції, відповідно до укладеного договору № б/н від 29 вересня 2008 року (далі - договір) відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 гривень, який в подальшому було збільшено до 21600,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач виконав взяті на себе за договором зобов`язання, надав відповідачу кредитні кошти, в розмірі встановленому договором.

Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконує, в наслідок чого станом на 30 квітня 2018 року у останнього виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком позивача становить 13017,84 гривень та складається з наступного: 699,54 гривень - заборгованість за кредитом; 7826,17 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3396,04 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина); 596,09 гривень - штраф (процентна складова).

Суд першої інстанції, встановивши, що останній платіж за договором про надання банківських послуг відповідач здійснив у грудні 2012 року, а з позовом банк звернувся до суду у червні 2018 року, дійшов висновку про сплив строку позовної давності, та відповідно до необхідності відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки суд повно і всебічно дослідив та оцінив обставини у справі та докази надані сторонами у справі.

Відповідно до статей 526, 530, 1054 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи 21 серпня 2018 року, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шевченко С.М. подав до суду першої інстанції відзив на позов в якому заперечив позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», наголосив, що згідно заяви на отримання кредиту термін дії карти «Універсальна», яку отримав відповідач ОСОБА_1 , є вересень 2012 року, а тому просив застосувати строк позовної давності до вимог АТ КБ «ПриватБанк» (т.1 а.с.34-37).

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості, остання сплата боржником здійснена 22 грудня 2012 року (т.1 а.с.5-7).

З правил користування платіжною карткою, яка є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеною нею строку.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 про отримання кредиту, термін дії кредитної картки № НОМЕР_1 встановлено до вересня 2012 року (т.1 а.с.8).

Отже, строк дії кредитної картки виданої ОСОБА_1 при укладанні кредитного договору - вересень 2012 року.

Оскільки відповідач з 22 грудня 2012 року припинив виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом (згідно наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості), то з цього часу банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся лише 12 червня 2018 року, тобто поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просив представник відповідача.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Крім того, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги позовні вимоги позивача щодо збільшення строку позовної давності до 50 років, виходячи з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 11 березня 2015 року №6-1цс15 та від 4 листопада 2015 року №6-1926цс15, оскільки додані до позовної заяви та відповіді на відзив Умови та правила надання банківських послуг є різними за змістом, і неможливо достеменно встановити чи містили вони положення про збільшення строку позовної давності саме на момент підписання відповідачем анкет-заяв від 29 вересня 2008 року та 19 жовтня 2011 року, які не містять домовленості сторін про збільшення позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору про це у письмовій формі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, є правильними.

Судова колегія критично оцінює апеляційні доводи позивача про те, що основна картка за № НОМЕР_1 в подальшому у жовтні 2011 року була перевипущена та позичальнику надана картка за № НОМЕР_2 зі строком дії до 09/15, тобто до 30 вересня 2015 року, то вони допустимими та належними доказами не підтверджені.

Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної (кредитної) картки № НОМЕР_1 відповідачем була отримана нова картка № НОМЕР_2 , не містить таких відомостей і анкета-заява від 19 жовтня 2015 року (т.1 а.с. 151).

Довідка надана АТ КБ «ПриватБанк» про термін дії нової перевипущеної кредитної картки, виданої відповідачу ОСОБА_1 , до вересня 2015 року (т.1 а.с.137), на думку колегії суддів, належними доказами бути не може, так як цей доказ залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни, а їх дійсність заперечується представником відповідача, зокрема у відзиві на позов він наголошував, що строк дії кредитної картки закінчився у вересні 2012 року. Матеріали справи не містять інших доказів, що свідчили б про переривання позовної давності.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року справа №545/765/17 (провадження №61-26683св18) та від 07 серпня 2019 року справа №199/4074/16 (провадження №61-15465св18).

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 червня 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков

В.Д. Храпко