ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року

м. Харків

Справа №635/3394/18

Провадження № 22ц/818/3875/19

Категорія: інші

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Хорошевського О.М.,

- Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач : ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2019 року у складі судді Панас Н.Л.

у цивільній справі №635/3394/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

встановив:

21.05.2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом, в якому просить визнати право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , вказуючи, що з відповідачкою з 09 травня 1998 року знаходився у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 05 березня 2013 року.

Після розірвання шлюбу виникли непорозуміння та конфліктні ситуації щодо права користування та розпорядження майном, яке придбане у шлюбі. Під час сварки 17 березня 2018 року ОСОБА_2 повідомила, що заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 травня 2015 задоволено позов ОСОБА_2 та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. На даний час зазначене заочне рішення переглядається за його заявою.

Зазначає, що недобудована частина будинку АДРЕСА_2 , була придбана частково за його особисті кошти, які він отримав після продажу своєї квартири, в якій проживав десять років до шлюбу з відповідачем.

03 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову в якій просив накласти арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до зустрічного забезпечення позову - передати спірне майно на відповідальне зберігання ОСОБА_1 або його представнику ( ОСОБА_3 ) з забороною перешкоджати в цьому ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 на цей час вчиняє протиправні дії, а саме розпродає майно яке є сумісною власністю та майно яке знаходиться на зберіганні у третіх осіб. Враховуючи, що предметом позову є Ѕ частина домоволодіння та відповідно і технічне обладнання, яким обладнано будинок та прилегла територія, вказує, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду. 10 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про доповнення вимог до заяви про забезпечення позову, в якому просив заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії за адресою: АДРЕСА_2 стосовно вільного користування майном та нерухомістю, як в будинку так і на земельній ділянці Позивачем.

Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 перешкоджає йому у праві користування спільним майном, а саме змінила замки на вхідних дверях, тим самим забороняючи йому у вільному пересування на території домоволодіння.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2019 року в задоволені зави ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 12.06.2019 та задовольнити заяву про забезпечення позову від 12.06.2019 у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до повторення доводів заяви про забезпечення позову та цитування процесуальних норм, якими регламентовано порядок подання та розгляду заяв про забезпечення позову, також зазначено, що при розгляді заяви про забезпечення позову судом першої інстанції порушено норми частини 1 статті 153 ЦПК України щодо строків розгляду такої заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - Лаєвська М.Л. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2019 року без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що відповідно до договору міни, посвідченому першою державною нотаріальною конторою Харківського району 23 липня 1994 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить 52/100 частка житлового будинку по АДРЕСА_3 . Частки співвласників 52/100 частин будинку не визначені, але ОСОБА_1 просить накласти арешт на все домоволодіння, ігноруючи наявність ще одного співвласника, а також просить накласти арешт на речі, які не є предметом спору, щодо зустрічного забезпечення зазначає, що в цій частині клопотання суперечить положенням ст. 150 ЦПК України.

В судовому засіданні позивач та його представник - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач та іі представник - Лаєвська М.Л. проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку що позивачем не надано доказів, що майно, на яке він просить накласти арешт, належить саме відповідачу і що не вжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення в цій частині, а також річ, яка є предметом спору не може бути передана на зберігання позивачу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції зважаючи на таке.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив визнати право власності на Ѕ частину квартири у житловому будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

У відповідності до змісту пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову,суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття певних заходів, передбачених ч. 1 ст. 150 ЦПК України, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заявником ОСОБА_1 не надано, а матеріали справи не містять даних, які б свідчили, що невжиття зазначених у заяві ОСОБА_1 заходів може перешкодити виконанню судового рішення.

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що заявником не надано доказів існування обставин, за наявністю яких статтями 149, 150 ЦПК України передбачено вжиття вказаних заявником заходів забезпечення позову.

Крім того, згідно інформації, яка надана представником відповідача на спростування доводів позивача, КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 26 лютого 2018 року № Е-4481, житловий будинок по АДРЕСА_3 зареєстровано в 52/100 частинах за ОСОБА_2 та ОСОБА_7 згідно договору міни, посвідченого першою держнотконторою Харківського району 23 липня 1994 року за № 3-2839; а 48/100 частин за ОСОБА_8 згідно рішення суду Харківського району Харківської області від 05.10.1993 року (справа № 2-1120/1993 року).

Як вбачається зі свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 13 вересня 1996 року, виданого Комінтернівським відділом РАГС м. Харкова, ОСОБА_1 на час реєстрації права власності на частину спірного будинку за відповідачем ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 , шлюб було розірвано 13 вересня 1996 року, про що Комінтернівським відділом РАГС м. Харкова зроблено актовий запис № 690

Шлюб між сторонами був зареєстрований 09 травня 1998 року Бабаївською селищною радою Харківського району Харківської області, актовий запис № 16. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 березня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 травня 2015 року позивач ОСОБА_1 визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . Рішення набрало законної сили 09 червня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав суду доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Саме лише посилання в заяві на можливість відчуження відповідачем ОСОБА_2 майна на користь третіх осіб без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 10 квітня 2019 року у цивільній справі № 554/1893/17.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заходи забезпечення позову, вказані позивачем в заяві не можливо вважати співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки позивач просить накласти арешт на домоволодіння в цілому, у позові ж заявляє вимогу про визнання права власності на 1/2 частку квартири у житловому будинку та разом з тим не надає при цьому ніяких доказів стосовно належності вказаного майна саме відповідачу.

Крім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, можливе лише у тому випадку, якщо вони не мають інтересу в результаті вирішення спору. Отже це виключає можливість передачі визначеного ОСОБА_1 майна на зберігання позивачу або його представнику, про що суд першої інстанції також обґрунтовано мотивував у оскаржуваній ухвалі.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про незаконність ухвали суду першої інстанції.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів зважує також і на ту обставину, що ОСОБА_1 не позбавлений права повторно ставити перед судом на вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову у разі виявлення обставин, що передбачені ст.ст.149, 150 ЦПК України у якості підстави для вжиття таких заходів.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина