Справа № 466/8198/18 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/1059/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2019 року в складі судді Луців-Шумської Н.Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи без самостійних вимог Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про зобов`язання до вчинення дій,-

встановила:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , з участю третьої особи без самостійних вимог Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про зобов`язання до вчинення дій, просила зобов`язати відповідачку ОСОБА_3 демонтувати самовільно встановлену глуху огорожу між суміжними земельними ділянками на АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 , привести огорожу між цими земельними ділянками у попередній стан у виді металевої сітки.

Вимоги обгрунтовувала, що є власником земельної ділянки площею 0,0558 га на АДРЕСА_2 . Дана земельна ділянка межує із земельною ділянкою відповідачки ОСОБА_3 Межа проходить по встановленій огорожі із металевої сітки. Незважаючи на наявність огорожі, відповідачка у 2018 році самочинно без згоди позивачки та без наявності дозвільних документів встановила двохметрову глуху огорожу, що порушує норми освітлення та вентиляції будинку позивачки. За таке порушення постановою адміністративної комісії при Шевченківській районній адміністрації від 04.10.2018 р. № 20/18 ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн. Своїми діями відповідачка порушує права суміжних землевласників, не виконує обов`язки, передбачені ст.ст. 91, 96, 103, 108 ЗК України. В добровільному порядку відповідачка відмовляється здійснити демонтаж вказаної огорожі, тому позивачка звернулася до суду з позовом, який просила задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи без самостійних вимог Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про зобов`язання до вчинення дій - задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 демонтувати самовільно встановлену глуху огорожу між суміжними земельними ділянками на АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 , привести огорожу між цими земельними ділянками у попередній стан у виді металевої сітки.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 2358,00 грн. судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_3 , з таким не погоджується, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, суд задовольнив бездоказовий позов та проігнорував всі пояснення та доводи відповідача про недоведеність підстав для знесення самочинного будівництва, оскільки встановлена зі сторони відповідачки огорожа жодним чином не вчиняє шкідливий вплив на людей, тварин, земельну ділянку та місце проживання позивачки, істотно не порушує її права.

Покликається на те, що ні Шевченківська районна адміністрація, ні органи архітектурно-будівельного контролю позов про знесення огорожі не подавали.

Також, суд не врахував, що позивач не надала жодних доказів порушення її прав, суд не встановив висоту огорожі, матеріал її виготовлення та інші характерні ознаки, важливі для оцінки відповідності огорожі діючим будівельним нормам і правилам.

Стверджує, що відсутність дозволу на встановлення огорожі та оцінка судом невідповідності огорожі вимогам СН-441-72* лише за фотографіями не можуть розцінюватися як належний доказ, який доводить істотність порушення прав та інтересів позивачки та не може бути підставою для ухвалення рішення про її знесення.

Звертає увагу на судову практику, зокрема постанову Верховного Суду від 16.01.2019 року (справа № 458/1173/14-ц).

Крім цього, суд не взяв до уваги те, що огорожа встановлена лише зі сторони будинковолодіння АДРЕСА_3 , оскільки позивачка ніколи не брала участі у відновленні та ремонті старої огорожі, при цьому стару огорожу (сітку) встановлювали батька відповідачки.

Зазначає, що земельної ділянки на АДРЕСА_1 немає, а до участі у справі суд не залучив співвласників земельної ділянки на вул. Загули, АДРЕСА_3 у м. АДРЕСА_4 як співвідповідачів чи третіх осіб, при цьому згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯД № 501183 від 24.04.2007 року співвласниками є також інші особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , питання про права яких суд вирішив.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2019 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що особа, яка має намір влаштувати огорожу, повинна отримати дозвіл (розпорядження голови районної адміністрації) на проведення таких робіт, однак відповідачка дозволу районної адміністрації не отримувала, а самовільно встановлена огорожа не відповідає вимогам Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові, затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011р. № 834, що підтверджується наявними у справі фотографіями огорожі.

Таким чином, відповідачкою не дотримано принципу добросусідства, порушено норми земельного законодавства, благоустрою території, в результаті цього порушено права позивачки, як землевласника.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України судова колегія враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як зазначено у ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом (ст. 43 ЗК України).

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками суміжних земельних ділянок.

Зокрема, ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 201183 від 24.04.2007 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.04.2014 року належить 11/40 частин земельної ділянки площею 0,0558 га по АДРЕСА_4 (кадастровий номер :07:003:0086), цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 7, 12).

Також ОСОБА_1 належить 11/40 ідеальних і реальних частин житлового будинку АДРЕСА_5 разом з відповідними приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 Загули. Вказаний цегляний будинок загальною площею 176 кв.м. (а.с. 10).

Зазначені обставини підтверджуються відповідними Витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 11, 13).

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 15).

Відповідач ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 946819 від 15.06.2012 року є співвласником земельної ділянки площею 0,0557 га по АДРЕСА_4 (кадастровий №:07:003:0131), цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 49).

Також відповідач ОСОБА_3 є власником 3/10 ідеальних і реальних частин житлового будинку у АДРЕСА_4 . Загальна площа будинку 148,2 кв.м. (а.с. 51).

Межа між вказаними земельними ділянками стверджується Актами встановлення та узгодження меж землекористування між співвласниками земельних ділянок на АДРЕСА_5 ОСОБА_8 , АДРЕСА_3 2 у АДРЕСА_6 . АДРЕСА_4 (а.с. 8).

На цій межі була встановлена металева сітка.

В цьому контексті колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд неправильно визначив об`єкт права власності відповідача, так як земельної ділянки на АДРЕСА_7 немає, оскільки відповідач належними та допустимими доказами не довела, а суд не встановив того, що земельні ділянки сторін не є суміжними.

На початку 2018 року відповідач самовільно демонтувала стару огорожу на межі між будинками АДРЕСА_3 та № АДРЕСА_5 , на місці якої самовільно встановила нову огорожу. Огорожа встановлена навколо всього будинку.

Приписом ЛКП «Під Голоском-410» № 252 від 20.08.2018 року ОСОБА_3 зобов`язано терміново до 27.08.2018 року демонтувати незаконно збудовану огорожу навколо будинку АДРЕСА_4 та привести до попереднього стану. Попереджено, що у разі невиконання даного припису, ОСОБА_3 буде притягнуто до адміністративної відповідальності згідно ст. 152 КУпАП (а.с. 64).

Постановою адміністративної комісії при Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради № 20/18 від 04 жовтня 2018 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП та накладено адміністративне стягнення - штраф 340,00грн.

При цьому, згідно Протоколу засідання адімінстративної комісії при Шевченківській районній адміністрації № 20/18 від 04.10.2018 року встановлено, що 20.08.2018 року ОСОБА_3 самочинно встановила огорожу навколо будинку АДРЕСА_4 , чим порушила п. 20.1.24 Правил благоустрою м. Львова. При складанні протоколу про адміністративне порушення № 34 ОСОБА_3 не надала письмових пояснень. На засідання адміністративної комісії двічі не прибула (а.с. 62, 63).

Постанова скерована поштою ОСОБА_3 (а.с. 61).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 оскаржувала постанову адміністративної комісії Шевченківської районної адміністрації Львіської міської ради в судовому порядку.

При цьому, рішенням Шевченківського суду м. Львова від 06.12.2018 року №466/8458/18 у задоволені адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення набрало законної сили.

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_1 свої доводи зводила до того, що у 2018 році відповідачка самочинно без згоди позивачки та без наявності дозвільних документів встановила глуху огорожу, що порушує норми освітлення та вентиляції будинку позивачки, відтак такими діями відповідачка порушує права суміжних землевласників, в добровільному порядку відмовляється здійснити демонтаж вказаної огорожі.

Заперечуючи позовні вимоги та оскаржуючи рішення суду відповідач ОСОБА_3 зазначає, що стороною позивача не доведено, що встановленням огорожі чиняться будь-які незручності для проживання чи обслуговування земельної ділянки. Звертає увагу на незадовільний стан старої загорожі та можливість проникнення собаки позивача на її земельну ділянку.

Нормативним документом, який регулює порядок влаштування огорож зі сторони магістральних вулиць і доріг та між суміжними землекористувачами, а також житлових вулиць місцевого значення у м. Львові з врахуванням існуючих архітектурних традицій, функціонально-планувальних вимог до забудови вулиць, типології елементів огорож є Положення про порядок влаштування огорож у м. АДРЕСА_4 , яке затверджене рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.09.2011 року № 834.

Так, пунктом 5.1 Положення передбачено, що особа, яка має намір влаштувати огорожу, повинна отримати дозвіл (розпорядження голови районної адміністрації) на проведення робіт.

Дія Положення поширюється на всі юридичні та фізичні особи, які мають у користуванні, власності земельні ділянки, що підлягають огородженню. Огорожі земельних ділянок необхідно влаштовувати по межі земельних ділянок, визначених документами на землекористування (Державним актом, договором оренди) (п. 1.3-2.1).

Відповідно до п. 1.10 Правил благоустрою м. Львова, затверджених ухвалою Львівської міської ради від 21.04.2011 року № 376 мала архітектурна форма штучний архітектурно-об`ємний елемент (лави, урни, зупинки громадського транспорту, огорожі, альтанки тощо)

Таким чином, огорожі є малими архітектурними формами, розміщення яких здійснюється за рішенням власника з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Положенням про порядок влаштування огорож у м. Львові, встановлено, що огорожі земельних ділянок необхідно влаштовувати по межі земельних ділянок, визначених документами на землекористування.

Висота огорожі повинна відповідати вимогам СН-441-72*, але не перевищувати 2,0 м від рівня поверхні землі (не враховуючи висоту огорожі, що служить підпірною стіною). Нижня, цокольна частина огорожі може бути глухою, висота якої не повинна перевищувати 0,75 м. Верхня частина огорожі повинна бути прозорою. Коефіцієнт прозорості (відношення прозорих частин огорожі до суцільних частин огорожі) повинен бути більшим за 50 (п`ятдесят) відсотків (п. 3.1-3.4 положення).

Судом беззаперечно встановлено, що відповідачка дозволу (розпорядження) районної адміністрації не отримувала, огорожа встановлена самовільно.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що самовільне встановлення огорожі навколо будинку АДРЕСА_4 тягне за собою відповідальність за порушення у сфері благоустрою території, що визначено п. 20.1.24 Правил благоустрою м. Львова.

Стаття 103 ЗК України зобов`язує власників та користувачів земельних ділянок обирати такі способи їх використання, за яких власникам, користувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (в тому числі затінення ділянки)

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 зверталась із заявою до голови Шевченківської районної адміністрації з приводу порушення, на її думку, відповідачем її прав, що полягає у спорудженні глухої огорожі, чим порушиться освітлення та вентиляція її будинку (а.с. 5).

У відповідь на заяву Шевченківською районною адміністрацією повідомлено про встановлення факту самовільно влаштованої огорожі та про складання адмінпротоколу працівниками ЛКП «Під Голоском-410», а також про вручення припису про демонтаж огорожі (а.с. 5).

Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про конфліктну ситуацію спричинену влаштуванням огорожі, яка, як вбачається із позовної заяви та інших встановлених обставин у справі, є самочинною та порушує право позивача.

Згідно із п. 12.2.6 Правил благоустрою м. Львова, затверджених ухвалою Львівської міської ради від 21.04.2011 року № 376, самочинно встановлені МАФи підлягають демонтажу без попереднього судового розгляду. Демонтаж, перевезення та зберігання самочинно збудованих МАФ здійснює особа, яка самочинно встановила МАФ, за власні кошти або відповідна районна адміністрація з подальшим відшкодуванням власниками витрат на демонтаж перевезення та зберігання самочинно збудованих МАФ їх власниками.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачкою не дотримано принципу добросусідства, порушено наведені вище норми земельного законодавства та благоустрою території є обґрунтованим, а тому порушені права позивачки, як суміжного землевласника підлягають захисту відповідно до ст. 16 ЦК України, ст.152 ЗК України, шляхом демонтажу самовільно встановленої глухої огорожі між суміжними земельними ділянками сторін та приведення огорожі у попередній стан у виді металевої сітки, що свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги та необхідність залишення її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судові рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В свою чергу, під час розгляду справи представник позивача ОСОБА_2 подав клопотання про стягнення з відповідачки ОСОБА_3 понесених позивачем ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в сумі 1000 грн., пов`язаних із підготовкою та розглядом апеляційної скарги відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Матеріалами справи стверджується та встановлено судом, що представництво інтересів позивачки ОСОБА_1 здійснював адвокат Грица О.М. (свідоцтво № 1690 від 19.05.2010), який діяв на підставі договору про надання правничої допомоги від 10 жовтня 2018 року (а.с. 20) та ордеру № 024105, що є належним та допустимим доказом надання правової допомоги.

Факт оплати позивачем послуг наданої правової допомоги підтверджується оригіналом квитанцій №832 від 16 травня 2019 року на суму 800 грн. та № 753 від 05 червня 2019 року на суму 200 грн.

На переконання колегії суддів, з врахуванням приписів ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із залишенням без задоволення апеляційної скарги з відповідача ОСОБА_3 необхідно стягнути в користь позивачки ОСОБА_1 1000 грн. понесених витрат на правову допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2019 року- залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_7 ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ) 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк