Справа №461/7412/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року Галицький районний суд м. Львова

у складі головуючого судді Фролової Л.Д.

за участі:

секретаря судового засідання Збожної О.Р.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування наказу та свідоцтв про право власності на квартиру в частині, що стосується підвалу, -

ВСТАНОВИВ:

03 жовтня 2018 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом вона є власником квартири АДРЕСА_1, складовою частиною якої є комора в підвалі, площею 11,8 кв.м. До 05 лютого 2017 року нею користувався її дідусь ОСОБА_10. Належність цієї комори, на праві власності ОСОБА_4 підтверджується розпорядженням Галицької районної адміністрації, розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської ради, свідоцтвом про право власності на квартиру та технічним паспортом на приватизовану квартиру. Позивач зазначила, що вона, як власник вказаного підвального приміщення, позбавлена можливості користуватися ним. Стверджує, що відповідачі зайняли комору в підвалі оскільки така нібито набута ними у власність на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2016 року, наказу Управління комунальної власності Львівської міської ради № 1544 Ж-Г від 10.07.2009 р. та свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_5 від 10.07.2009 року.Однак у вказаних документах містяться розбіжності щодо площі комори в підвалі, а саме, в характеристиці квартири відповідачів було вказано про наявність підвалу розміром 6 кв.м., а не 11,8 кв.м. Просить визнати недійсним та скасувати наказ та свідоцтва про право власності на квартиру в частині, що стосується підвалу.

Ухвалою від 05 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі, вирішено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

30 жовтня 2018 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_5, в якому остання просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне. ОСОБА_5, на підстав договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л., зареєстрованого в реєстрі за №236 від 12.06.2016 року, є власником квартири АДРЕСА_2 До складу квартири відноситься комора в підвалі під літ. «13.3», площею 11,8 кв.м., що підтверджується даними технічного паспорта від 18 липня 2008 року. Окрім того, із технічного паспорту, поверхового плану АДРЕСА_1 від 1989 року та відповідно до даних інвентаризації підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1 встановлено, що підвальне приміщення під літ. «13-3» площею 11.8 кв. м. належить до квартири № 3. Вказує, що попередні власники квартири № 3 ОСОБА_12 та ОСОБА_13 користувалися вказаним підвалом та приватизували його у 1997 році, відповідно до чинного законодавства. Разом з тим, зазначає, що представлені позивачем інвентаризаційні дані приміщень містять розходження, не відповідають фактичним розмірам приміщень, зазначених у інвентаризаційній справі, а відтак відповідно до статті 77 ЦПК України не є належними доказами. Крім того, позивачем не доведено під якою літерою знаходиться її підвал площею 11,8 кв. м (12,0 кв.м.) в інвентаризаційній справі. З урахуванням наведеного, вважає, що у позивача відсутні докази на підтвердження позиції про те, що вона є власником комори в підвалі саме під літерою «13-3» площею 11.8 кв. м. Подані позивачем докази суперечать один одному та не вказують на фактичне місце розташування підвального приміщення /а.с. 58-62/.

Ухвалою суду від 17 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суду.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, з підстав викладених у ньому та просив задовольнити. Пояснив, що дідусь ОСОБА_4 користувався коморою в підвалі, площею 12 кв.м. та у 1997 році приватизував її. Зазначає, що з приводу площі комори могла бути похибка. Прив'язки до поверхового плану немає, у технічному паспорті комора в підвалі позначена арабськами цифрами, а не римськими як це здійснено в технічному паспорті позивача.

Представники відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. Зазначили, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували право власності на комору в підвалі, якою вони фактично користуються на підставі правовстановлюючих документів.

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового засідання повідомлена належним чином, згідно з ч.11 ст. 128 ЦПК України виклик відповідача до суду був здійснений через оголошення на офіційному вебпорталі Судової влади України (через веб - сайт Галицького районного суду м.Львова).

Представник відповідача Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради в судове засідання у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідачів, повідомлених належним чином, які в судове засідання не з'явилися, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 386 ЦК України закріплено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 391 ЦК України.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону.

Тобто, визначальним для прийняття рішення у спірних правовідносинах є факт належності майна позивачу на праві власності.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом НОМЕР_2, виданого 20 лютого 2018 року державним нотаріусом п'ятої Львівської державної нотаріальної контори Каменцевою М.О., ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 /а.с. 7/.

Відповідно до вказаного свідоцтва та технічного паспорту до інвентаризаційної справи 030/18 від 07 червня 2018 року квартира № 5 складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 32,4 кв.м. та комори в підвалі 12,0 кв.м., яка у технічному паспорті позивача позначена під. літ. ХІ./а.с. 7-9/.

Вказана комора площею 12,0 кв.м., до 05 лютого 2017 року належала ОСОБА_10, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_3 від 05 березня 1997 року, розпорядження Галицької районної адміністрації від 05 березня 1997 р. № 241 розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 березня 1997 року № 147, та позначена у технічному паспорті на приватизовану квартиру від 1 квітня 1997 року /а.с.13-15/.

При цьому, суд встановив, що у вказаних документах не позначено під якою літерою знаходиться комора в підвалі саме площею 12,0 кв.м., відсутні також будь-які інші ідентифікаційні дані.

Разом з тим матеріалами справи встановлено, щоу 1997 році спірна комора в підвалі перебувала у власності ОСОБА_12 та ОСОБА_13, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру НОМЕР_4, виданим виконавчим комітетом Львівської Ради народних депутатів 03.02.1997 року, згідно розпорядження № 64 від 03.02.1997 року, зареєстрованому у Львівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 24634, витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно №2719568 від 02.02.2004 р., №11202789 від 12.07.2006 р., 13757639 від 02.03.200 р./а.с. 21-26/

Із поверхового плану АДРЕСА_1 від 1989 року вбачається, що приміщення під літ. «13-3» має площу 11.4 кв. м. та належить до квартири № 3 /а.с. 68/.

Відтак, судом встановлено, що право власності на приміщення під літ. «13-3» площею 11.4 кв.м., станом на 1997 рік, було зареєстровано відповідно до чинного на той час законодавстваза власником квартири №3.

В подальшому, на підставі наказу Управління комунальної власності Львівської міської ради «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2» № 1544-Ж-Г від 10.07.2009 року комора у підвалі розміром 11.8 м.кв. була оформлена на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 /а.с. 19/, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_5 від 10.07.2009 року, виданого Управлінням комунальної власності Львівської міської ради /а.с. 20/.

Із технічного паспорту від 18 липня 2008 року на квартиру АДРЕСА_2 вбачається, що до квартири № 3 віднесено підвал під літ. «13-3» площею 11.8 кв. м.. розташований у цокольному поверсі /а.с. 67/.

Також, відповідно до даних інвентаризації підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1 встановлено, що підвальне приміщення під літ. «13-3» площею 11.4 кв. м. відноситься до квартири № 3 /а.с. 69/.

На момент розгляду справи, квартира АДРЕСА_2 належить відповідачу ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л. та зареєстрованого у реєстрі за № 236 від 12 лютого 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 136551363 від 04 вересня 2018 року. Загальна площа квартири № 3 становить 39,9 кв. м., у тому числі житлова - 28,5 кв. м., до складу квартири відноситься комора в підвалі під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м. /а.с. 64-66/.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст.ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, суд, керуючись принципом змагальності та засадами доказування, приходить до висновку, що відповідачами належними та допустимими доказами підтверджено право приватної власності на підвальне приміщення під літ. «13-3» площею 11,8 кв.м., розташоване у цокольному поверсі будинку по АДРЕСА_1, зокрема: свідоцтвом про право власності на квартиру АДРЕСА_2 НОМЕР_5 від 10 липня 2009 року та технічним паспортом від 18 липня 2008 року; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 136551363 від 04.09.2018 року; поверховим планом АДРЕСА_1 від 1989 року; даними інвентаризації підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1.

У позовній заяві позивач покликається, що у документах відповідачів містяться розбіжності щодо площі комори в підвалі, а саме, в характеристиці квартири відповідачів було вказано про наявність підвалу розміром 6 кв.м., а не 11,8 кв.м. З письмових доказів вбачається, що відповідачам належав підвал площею 6 кв.м. Згідно довідки ЛКП «Снопківське» № 65вх від 28 квітня 2009 року встановлено, що при приватизації квартири АДРЕСА_2 була допущена помилка в площі підвального приміщення; фактична площа підвалу після обмірів становить 11.8 кв. м., а не 6.0 кв. м./а.с.70/.

За клопотанням позивача в судовому засіданні був допитаний у якості спеціаліста працівник ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» з питань технічної інвентаризації ОСОБА_16 Однак, його пояснення не можуть бути взяті судом, оскільки останній повідомив, що в БТІ немає відомостей який підвал належав кожній квартирі в будинку, оскільки такий облік здійснювали житлово-експлуатаційні контори. Саме на балансі останніх вони перебували до моменту приватизації. Площу підвалів вимірювало БТІ на підставі довідок ЖЕКу про належність підвалу конкретним мешканцям квартири. Пояснив, що фактичні розміри можуть не співпадати із зазначеними у технічних паспортах внаслідок певних переобладнань.

Окрім того, згідно даних інвентаризації підвальних приміщень АДРЕСА_1 не вбачається підвального приміщення із зазначеною площею 6,0 кв. м.

З приводу похибки у площі комори в підвалі відповідачів, суд зазначає, що це не може бути беззаперечною підставою для визначення права власності за позивачем ОСОБА_4 Також суд допускає, що під час користування коморою її площа могла змінюватися у зв'язку з переплануванням чи переобладнанням, що узгоджується з поясненнями спеціаліста БТІ.

Не може бути підставою для задоволення позову і зазначення спірного приміщення арабськими цифрами у технічній документації, оскільки вказане не підтверджує права власності на об'єкт.

Суд не приймає у якості доказу покази допитаної в судовому засіданніза клопотанням позивача свідка ОСОБА_17, яка повідомила, що в будинку АДРЕСА_1 проживали її дідусь, бабуся та батько, який використовував декілька комор у підвалі. Зазначила, що у будинку комори передавалися сусідами один одному без оформлення та без реєстрації, на підставі усних договорів купівлі-продажу. З 1997 року батько ОСОБА_10 користувався спірною коморою до моменту смерті у 2017 році. Відповідачі попросили відкрити спірну комору для проведення сантехнічних робіт, після чого все винесли звідти речі та поставили двері, позбавивши її права користування. Стверджувала, що у відповідачів був підвал в іншому місці, площею 6 кв.м. Покази свідка суд вважає суперечливими, оскільки, письмовими доказами підтверджено право власності інших громадян.

Таким чином, на підставі аналізу документів долучених до матеріалів справи, суд встановив, що комора в підвалі під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м. протягом 1997 року - 2016 року була закріплена саме за квартирою АДРЕСА_2 Окрім того, як вбачається з технічного паспорту, ескіз підвалу, який належить позивачу не співпадає з ескізом підвалу під літ. «13-3», так як останніймає не тільки віконний, а і дверний прорізи.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог про скасування наказу Управління комунальної власності Львівської міської ради, свідоцтв про право власності та державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 у частині права власності на комору у підвалі площею 11,8 кв. м.

Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розглядаючи вимогу відповідача ОСОБА_18 про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем ОСОБА_5 та адвокатським об'єднанням «І.С.К. ГРУП» в особі керівника Кріль О.М., був укладений Договір-доручення №63 про надання правової допомоги від 17 вересня 2018 року /а.с. 46/. На підставі вказаного договору видано ордер серія ЛВ №124328 /а.с. 45а/.

Відповідачем ОСОБА_5 додано копію акту виконаних робіт №1 від 06 лютого 2019 року, який містить детальний опис робіт (наданих послуг), окрему угоду погодження вартості правової допомоги за договором від 15 грудня 2018 року,згідно якої розмір авансу за надання правової допомоги у даній справі становить 5000, 00 грн. Визначений розмір авансу був сплачений відповідачем на користь АО «І.С.К. ГРУП» в повному обсязі, що підтверджується копією квитанції №0.0..1 від 18 грудня 2018 року.

Всього адвокатом на надання правничої допомоги відповідачу ОСОБА_5 було витрачено 18,5 год., загальний розмір гонорару становить 9250,00 грн., що підтверджується довідкою про розрахунок вартості наданих послуг.

Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про те, що наявний у матеріалах справи договір-доручення №63 про надання правової допомоги від 17 вересня 2018 року, укладений між відповідачем та адвокатом Іськівим І.З., долучені розрахунки суми гонорару адвоката за надану правову допомогу та квитанція до прибуткового касового ордера є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, який підтверджений документально.

З урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 підлягають витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді в розмірі 9250,00 грн.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, понесені ОСОБА_4 судовий збір у сумі 2114,40 грн. покладаються на нею та не підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування наказу та свідоцтв про право власності на квартиру в частині, що стосується підвалу - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_5 (АДРЕСА_2) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 9250 (дев'ять тисяч двісті п'ятдесят) грн 00 коп.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 07 лютого 2019 року проголошено його вступну та резолютивну частини.

Повний текст рішення складений 15 лютого 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Д. Фролова