Справа № 490/9503/17 Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/812/238/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем - Андрієнко Л.Д.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4,

третьої особи - Помазан Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 22 листопада 2018 року, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Помазан Яни Валеріївни, Стадніченка Сергія Анатолійовича, ОСОБА_9, про визнання недійсними довіреності, договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати недійсною довіреність від 11 серпня 2012 року, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В., зареєстровану в реєстрі за № 1409 в частині надання повноважень ОСОБА_10 з питання дарування ОСОБА_3 належної їй на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним договір дарування від 24 серпня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Стадніченком С.А., зареєстрований в реєстрі за № 577, укладений між ОСОБА_6, від імені якої діяла ОСОБА_10 та ОСОБА_3; та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є літньою людиною та інвалідом І групи (підгрупа А) за загальним захворюванням, внаслідок чого має вади зору та самостійно не пересувається. Спірна квартира знаходиться в аварійному будинку на дев'ятому поверсі, що унеможливлювало її вихід на вулицю, через те, що ліфт в несправному стані. 11 серпня 2012 вона оформила довіреність на свою онуку ОСОБА_10 з метою і наміром доручити їй продаж своєї квартири АДРЕСА_1 та покупку іншої квартири для її проживання на першому поверсі. Жодних намірів на оформлення договорів дарування вона не мала, адже не має іншого житла у власності, окрім спірної квартири. Однак нотаріус, який оформлював довіреність за її місцем проживання, не зважаючи на те, що вона у зв'язку з хворобою очей не може самостійно читати, не зачитувала вголос текст довіреності. Внаслідок чого була оформлена довіреність, за якою були надані повноваження ОСОБА_10 не лише на продаж квартири, а й на оформлення дарування цієї квартири ОСОБА_3, який для неї є сторонньою особою. 24 серпня 2012 року ОСОБА_10 на підставі виданої їй довіреності від її імені оформила договір дарування, на підставі якого право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_3, про що вона дізналась лише 09 лютого 2017 від відповідача ОСОБА_7 До цього часу на її питання щодо продажу квартири їй відповідали, що внаслідок того, що квартира розташована в будинку, що знаходиться в аварійному стані продаж її затягується, а вона внаслідок свого безпорадного стану не могла перевірити вказану інформацію. За таких обставин вважає, що при оформленні довіреності були допущені порушення, в результаті яких оформлено довіреність, що не відповідає її внутрішній волі. Спірний договір дарування укладено ОСОБА_10 з перевищенням повноважень, які не були нею схвалені, що є підставою для визнання його недійсним та витребування її майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано недійсною довіреність від 11 серпня 2012 року, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В., зареєстровану в реєстрі за № 1409, в частині надання повноважень ОСОБА_10 з питання дарування ОСОБА_3 належної ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1. Визнано недійсним договір дарування від 24 серпня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Стадніченком С.А., зареєстрований в реєстрі за № 577, укладений між ОСОБА_6, від імені якої діяла ОСОБА_10 та ОСОБА_3 Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 320 грн., а з ОСОБА_3 відповідно 1 600 грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що позивач не мала волевиявлення на укладення спірного договору дарування, а його укладення стало можливим внаслідок порушення вимог законодавства при оформленні спірної довіреності та перевищення ОСОБА_10 повноважень, які за своїм волевиявленням мала намір надати їй ОСОБА_6

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, де посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, які призвели до неправильного її вирішення, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що в довіреності мається посилання, що довіреність підписана ОСОБА_6 у присутності нотаріуса. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. У зв'язку з похилим віком та станом здоров'я довірителя, довіреність посвідчено удома за адресою спірної квартири.

Доказів скасування позивачкою наданої ОСОБА_10 довіреності від 11 серпня 2012 року або припинення представництва за довіреністю, або відмови представника від вчинення дій, які були визначені змістом та обсягом самої довіреності, позивачем не надано.

Отже, стверджувати, що позивач не усвідомлювала змісту довіреності при тому, що вона особисто підписала цю довіреність та особисто написала в ній своє прізвище, ім'я та по батькові, неможна. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, волевиявлення позивача на видачу довіреності від 11 серпня 2012 року є вільним, а тому відсутні підстави для визнання довіреності недійсною.

При цьому суд не мав право брати до уваги та оцінювати ступень зору позивача на підставі наданих, за відповідними запитами представника позивача, документів, оскільки вони складені під час розгляду справи у суді, тобто після 2012 року, а також робити висновок про те, що позивач не змогла прочитати довіреність.

Більш того, документів в період з 2000 року по 2018 рік про погіршення зору або проходження курсів лікування стосовно зору, або документу, якій підтверджував, що позивач повністю або частково втратила зір - суду надано не було, а тому висновок суду про те, що ОСОБА_6 не могла особисто прочитати довіреність є помилковим.

Крім того, у 2000 році позивач отримала інвалідність 1 групи та потребувала стороннього уходу, вона стала постійно проживати за іншою, ніж спірна квартира, адресою зі своєю рідною дочкою ОСОБА_7

Остання у 2011 році продала належну їй на праві власності однокімнатну квартиру та придбала будинок за адресою: АДРЕСА_2. Частину грошових коштів на придбання зазначеного будинку було надано та в подальшому здійснено ремонт саме ним.

Саме тому, невідкладно, одразу після придбання будинку та проведення в ньому часткового ремонту, ОСОБА_6 переїхала в зазначений будинок, а оскільки, друга частина будинку, ще потребувала додаткових витрат на проведення ремонтних робіт, який здійснював саме він, то ОСОБА_12 вирішила подарувати належне їй житло, тобто спірну квартиру йому у зв'язку з чим і була оформлена довіреність на ім'я її онуки.

Факт виконання умов цього договору підтверджується тим, що дарувальник ОСОБА_6 була знята з реєстрації в спірній квартирі до укладання договору, а саме 22 серпня 2012 року, а обдарований ОСОБА_3 прийняв цей дар, відремонтував та облаштував подаровану квартиру, уклав відповідні договори з комунальними службами на її утримання.

В зв'язку з цим ОСОБА_3 просив врахувати, що позивач подарувала йому житло, оскільки розуміла, які затрати він несе для того, щоб вона проживала в значно кращих для неї умовах.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_2, доводи апеляційної скарги не визнала, вважала її безпідставною і необґрунтованою та просила залишити без задоволення, а рішення без змін.

Доводи відзиву обґрунтовувала тим, що інвалідність ОСОБА_6 була встановлена у 2000 році, а з 2011 року остання є інвалідом першої групи (підгрупа А) за загальним захворюванням, що підтверджується довідкою МСЕК від 09 грудня 2011 року, яка видана безстроково.

У зв'язку з тим, що самостійно пересуватися, тобто без сторонньої допомоги та через поганий зір вона не могла, ОСОБА_6 уповноважила свою старшу онуку ОСОБА_10, якій довіряла, на продаж єдиного свого житла, за ціною і на умовах на розсуд останньої, виходячи із розумної доцільності.

Для чого 11 серпня 2012 року позивачем за адресою спірного майна було підписано довіреність на ім'я ОСОБА_10 з правом продажу квартири АДРЕСА_1, яку прочитати ОСОБА_6 не мала фізичної можливості та яку прочитано вголос їй не було. Отже, суд першої інстанції надав вірну оцінку вказаному.

Матеріали справи також не містять заяви позивача про зняття її з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири.

Про порушення свого права на володіння та розпорядження своїм нерухомим майном позивач дізналася 09 лютого 2017 року, а тому нею не пропущений строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Вчинення юридичних дій, які чітко не визначені в договорі доручення, навіть, якщо вони спрямовані на досягнення кінцевої мети, задля якої укладено такий договір, і не охоплюються змістом договору доручення, можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов'язки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім.

Ані ОСОБА_3, ані ОСОБА_10 до спірної квартири з 2012 року не вселялися та не реєструвалися за адресою спірного нерухомого майна, не сплачували за нього комунальних та експлуатаційних платежів.

Дійсно, особисто позивач комунальні та експлуатаційні платежі за спірну квартиру не сплачувала, але нею на ім'я відповідача ОСОБА_7 17 серпня 2007 року та 08 вересня 2010 року були видані нотаріально посвідчені довіреності терміном дії три роки на ведення справ в житлово-експлуатаційних організаціях. Відповідач ОСОБА_7 на підставі довіреностей отримувала пенсійне забезпечення позивача та здійснювала оплату комунальних та експлуатаційних платежів за спірну квартиру.

Розрахункові книжки весь час знаходилися у відповідача ОСОБА_7

Що стосується твердження скаржника про проведення за адресою спірної квартири ремонтних робіт, то усі вони спростовуються матеріалами справи та не стосуються предмету доказування у даній цивільній справі.

Інші учасники справи правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом ОСОБА_6 з сім'єю (чоловік, дочка, син) вселилась в спірну квартиру в 1968 році на підставі ордеру № 334 від 05 листопада 1968, який був виданий на ім'я її чоловіка ОСОБА_13 Квартира є двокімнатною, розташована на 9 поверсі.

В 1991 році ОСОБА_13 помер (т.1 а.с.11).

Відповідно свідоцтва про право власності на житло від 17 травня 1994 року, в результаті приватизації у 1994 році позивачка з сином набули права спільної сумісної власності на квартиру (т. 1 а.с.12).

У 1995 році помер син позивачки на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2008 року ОСОБА_6 набула право власності на 1/2 квартири в порядку спадкування за законом після смерті сина.

У 2000 році ОСОБА_6 стала інвалідом І групи за загальним захворюванням та з цього часу потребувала постійного догляду та допомоги.

Як пояснила позивач, через свою хворобу у неї виник намір продати цю квартиру та купити іншу на першому поверсі. Однак через стан здоров'я вона самостійно не могла реалізувати свої наміри, тому вирішила доручити це своїй онуці ОСОБА_10

Довіреністю від 11 серпня 2012 року, посвідченою приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я.В., позивач уповноважила ОСОБА_10 бути її представником з питань продажу будь-якій особі, або дарування ОСОБА_3 належної їй на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_1, за ціною і на умовах на її розсуд, виходячи із розумної доцільності.

В довіреності міститься зауваження, що у зв'язку з похилим віком та станом здоров'я довірителя, довіреність посвідчено удома за адресою: АДРЕСА_1.

Між тим, відмітка про те, що текст документа прочитано вголос, відсутня.

Нотаріус Помазан Я.В., яка була залучена до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, підтвердила зазначені обставини при дачі пояснень в апеляційному суді.

24 серпня 2012 року між ОСОБА_6, від імені якої діяла ОСОБА_10 та ОСОБА_3 укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Стадніченком С.А., зареєстрований в реєстрі за № 577, відповідно до якого ОСОБА_6 передала в дар, а ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1.

Цивільний кодекс України у ст.ст 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 - 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1,3 ст. 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч. 1 ст. 245 ЦК України).

Договір купівлі-продажу квартири відповідно до приписів ч. 1 ст. 657 ЦК України повинен укладатися в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами визначено Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (надалі - Порядок).

За приписами п. 3 Глави 9 Порядку перед підписанням документа нотаріус зобов'язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників).

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має згоди самостійно прочитати документ, нотаріус у голос прочитує її текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка (п. 6 Глави 9 Порядку).

Як встановлено з тексту довіреності, яка оспорюється, вона була посвідчена нотаріусом поза приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, а саме за адресою: АДРЕСА_1 та при цьому зазначені причини з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаним приміщенням - це похилий вік та стан здоров'я довірителя - ОСОБА_6

Медичними документами, дослідженими районним судом, підтверджено, що ОСОБА_6, 04 вересня 1928 року, є інвалідом, має певні захворювання, що позбавляють її можливості самостійно пересуватися та потребують стороннього догляду, а також поряд з іншими захворюваннями, має вади зору, які унеможливлюють розбірливо читати.

Неспроможність позивача внаслідок вад зору читати підтверджується також нотаріальними діями- посвідчення довіреностей від імені ОСОБА_6, що мали місце 17 серпня 2007 року та 08 вересня 2010 року, в ході яких нотаріусом було зазначено, що довіреність зачитано вголос.

Твердження скаржника про те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про вади зору ОСОБА_6, оскільки надані медичні документи не є належним доказом такого підтвердження, не можуть бути взяті до уваги, оскільки ОСОБА_3 не надав суду за правилами ст.ст. 76-80 ЦПК України доказів, які спростовували або ставили під сумнів висновки наданих медичних документів, хоча відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України це є його обов'язком.

Не спростовані зазначені обставини й поясненнями приватного нотаріуса Помазан Я. В.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при посвідчені нотаріусом оспорюваної довіреності, позивач, внаслідок вад зору, не була ознайомлена зі змістом цієї довіреності, текст її не було зачитано вголос, а тому доводи ОСОБА_6 про відсутність її волевиявлення на надання повноважень від її імені ОСОБА_10 на дарування спірної квартири ОСОБА_3 та з цих підстав визнання цієї довіреності недійсною є обґрунтованими та з огляду на наведені норми права підлягають задоволенню.

Оскільки договір дарування від 24 серпня 2012 року квартири № АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6, в інтересах якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_10 було укладено на підставі довіреності, представництво інтересів за якою не відповідало волевиявленню особи, яка її видала, такий правочин відповідно до статей 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Таким чином, районний суд вірно визнав оспорюваний договір дарування недійсним.

Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Із матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2016 року ОСОБА_3 за договором дарування відчужив спірну квартиру ОСОБА_10, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У визначений законом строк ОСОБА_3, як чоловік померлої ОСОБА_10 та її мати - відповідач у справі ОСОБА_7, звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Отже, якщо спірне майно було відчужене від імені ОСОБА_6 поза її волею, то вона має право домагатися відновлення свого права на нього. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, відповідачі з часу її відкриття, кожний у частці набули речові права на спадкове майно.

У ч. 1ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З урахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції правильно задовольнив вимоги ОСОБА_6 щодо витребування спірного майна у відповідачів, як спадкоємців після смерті ОСОБА_10, яка за договором дарування була власником спірної квартири.

Доводи ОСОБА_3 стосовно того, що ним було здійснено ремонт спірної квартири за власний рахунок та він ніс витрати щодо утримання спірної квартири та квартира йому була подарована начебто в рахунок здійснення ремонту жилого будинку, в якому проживає позивач правильно не взяті судом першої інстанції до уваги, з огляду на те, що такі обставини по-перше, не мають правового значення предмета доказування по цій справі, а по-друге, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом першої інстанції, по-третє, ОСОБА_3 має право вимагати від нового власника відшкодування витрат здійснених на поліпшення спірного майна.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

З урахуванням викладеного, згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.