Дата документу 11.02.2019 Справа № 331/8103/16-ц
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №331/8103/16 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/131/19 Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі:

головуючого: Воробйової І.А.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

секретар: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2018 року у складі судді Скользнєвої Н.Г. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Байрамова Оксана Миколаївни, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Байрамова О.М., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04.12.2015 р. між нею, як позичальником, та ОСОБА_3, як позикодавцем, укладено договір позики № 01-12/15 та додаток № 1 до договору № 021-12/15. За умовами вказаного договору позикодавець надає позичальникові грошові кошти у розмірі 115 593,00 гривень, еквівалент 4 635, 00 доларів США, на засадах строковості, зворотності та забезпеченості, а позичальник зобов'язується повернути її на умовах, що передбачені цим договором.

Факт одержання грошей підтверджується розпискою.

Строк дії договору становить 1 місяць, тобто з 04.12.2015 р. по 04.01.2016 р., але не може бути меншим ніж строк повного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором (п.1.2 договору). Повернення позики, а також витрати та збитки понесені позикодавцем щодо виконання цього договору забезпечується квартирою АДРЕСА_1, яка належить позичальнику на праві власності, а також всім наявним майном (майновими правами) і коштами позичальника та (при наявності) порукою третіх осіб (п.1.3 договору).

За умовами договору вона отримала 109 050, 00 грн., різниця між сумою, підписаною по договору, та реально отриманими коштами складає 6 543, 00 грн., яка була відрахована відповідачем в рахунок процентів за користування позикою за перший місяць.

04.12.2015 р. на вимогу відповідача було укладено договір купівлі-продажу належної їй на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Байрамовою О.М. та зареєстровано у реєстрі за № 1084, за умовами якого вона продала ОСОБА_3 зазначену квартиру за 115 593, 00 грн., що дорівнює сумі позики. ОСОБА_3 запевнив її, що не буде вчиняти дії, спрямовані на переоформлення права власності, виселення, а тому вона вважала, що уклала договір застави.

На підставі зазначеного просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 04 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою О.М., зареєстрований в реєстрі за №1084, недійсним, стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2018 року позов задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою Оксаною Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 1084, недійсним.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність доказів передачі коштів за договором позики, надання позивачем копій договору позики та додатку №1 без підписів, наявність намірів сторін на укладення договору купівлі-продажу, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що відповідачем не оспорювався договір позики, судом першої інстанції досліджувався оригінал договору позики, вартість квартири відповідає сумі позики, вона на теперішній час проживає у спірній квартирі, що свідчить про відсутність волі на перехід права власності на квартиру.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено, що 04 грудня 2015 року між ОСОБА_6.(позичальник) та ОСОБА_3 (Позикодавець) укладено договір позики №01-12/15 та додаток №1 до договору №021-12/15. (т.1,а.с.189-191). За умовами договору Позикодавець надає Позичальникові грошові кошти у розмірі 115593,00 грн., еквівалент 4635,00 доларів США на засадах строковості, зворотності та забезпеченості, а Позичальник зобов»язується повернути її на умовах, що передбачені цим договором.

Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики (пункт 1.1.договору).

Строк дії договору становить 1 місяць, тобто з 4.12.2015 року по 4.01.2016 року, але не може бути меншим ніж строк повного виконання позичальником своїх зобов»язань за цим договором (пункт 1.2 договору).

Повернення позики, а також витрати та збитки понесені Позикодавцем щодо виконання цього договору забезпечується квартирою №21 в будинку №6 по вул. Запорізькій в м.Запоріжжі, яка належить Позичальнику на праві власності, а також всім наявним майном (майновими правами) і коштами позичальника та (при наявності) порукою третіх осіб (п.1.3 договору).

4 грудня 2015 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за умовами якого Покупець придбав у власність у Продавця зазначену квартиру за ціною 115593,00 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою О.М. та зареєстровано в реєстрі за №1084 (т.,а.с.11-14).

Заочним рішенням Жотневого районного суду м.Запоріжжя від 9 листопада 2016 року по справі 3331/4799/16-ц позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням-квартирою АДРЕСА_1. Усунено ОСОБА_3 перешкоди в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 (т.1,а.с.18-19). Рішення не набрало законної сили.

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 4 січня 2018 року право власності на спірну квартиру зареєстровано 4.12.2015 року за ОСОБА_3 (т.1,а.с.104).

Позивачка ОСОБА_4 позовну вимогу обґрунтовує тим, що оскаржуваний договір купівлі-продажу від 4.12.2015 року є удаваним, оскільки фактично між сторонами укладений договір застави для забезпечення виконання боргових зобов»язань за договором позики №01-12/15 від 4.12.2015 року.

Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В порядку статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В силу ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Положення ст.. 663 ЦК України передбачають право сторін договору купівлі-продажу визначити строк виконання обов'язку передати товар.

Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При цьому позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з'ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший.

За таких обставин для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

В порядку ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що мала на меті забезпечення договору позики нерухомим майном в якості застави, а не договір купівлі-продажу квартири, проти чого заперечував відповідач, вказавши, що саме позивач був ініціаторам укладення оспорюваного договору.

Договір купівлі-продажу від 4.12.2015 року посвідчений нотаріально.

Нотаріусом Байрамовою О.М. надано суду заперечення на позов (т.1а.с.94-97), згідно яких вказує, що з ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які звернулись до неї за посвідченням договору купівлі-продажу квартири, було проведено консультацію щодо роз'яснення основних положень законодавства України, що регулюють цивільні відносини при купівлі-продажу нерухомого майна. Також роз'яснено правові наслідки укладення договору купівлі-продажу та реєстрації переходу права власності за набувачем (покупцем).

Було уточнено суму, за яку ОСОБА_6 мала продати свою квартиру, встановлено дійсне волевиявлення сторін щодо здійснення купівлі-продажу спірної квартири, що і було відображено в п.7 договору.

Згідно п.19 договору сторони підтвердили, що однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки для кожного з них, підтвердили дійсність намірів при укладання цього правочину. А також те, що він не носить характеру мнимого та удаваного, про що свідчать особисті підписи сторін на Договорі.

Посилання позивача на заниження вартості квартири сторонами правочину не спростовують укладений між сторонами договір купівлі-продажу. А оскільки сторони вільні у визначенні умов договору, така ціна визначена ними, то вказана обставина не свідчить і про наявність обману. До того ж позивач, підписуючи договір, визнав проведення повного з ним розрахунку за договором, що передбачено п. 7 договору до його підписання. А отже обставини щодо здійснення розрахунку між сторонами є встановленими.

Наявність умови договору про обов'язок продавця про зняття з реєстрації та звільнення квартиру у строк не пізніше 4 березня 2016 року свідчить лише про порушення взятих на себе зобов'язань стороною позивача. А обставини звернення ОСОБА_3 у 2016 року з позовом до суду про втрату права користування спірною квартирою ОСОБА_7, додатково вказують про його намір щодо купівлі спірної квартири.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що реєстрація права власності спірної квартири за ОСОБА_3 відбулася 4.12.2015 року.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин колегія приходить до висновку, що доводи про те, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири сторони приховували інший правочин, а саме договір позики грошових коштів під заставу нерухомого майна - квартири, є безпідставними.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції не правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання угоди удаваною, оскільки договір купівлі-продажу виражає дійсну волю сторін і укладений у повній відповідності з цивільним законодавством.

Доводи про те, що договір купівлі-продажу є удаваним не заслуговують на увагу, оскільки позивач не надала переконливих доказів того, що сторони спірного договору купівлі-продажу діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2018 року у цій справі необхідно скасувати та прийняти нову постанову, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2018 року у цій справі скасувати.

Прийняти нову постанову наступного змісту. В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Байрамова Оксана Миколаївни про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: