Справа № 336/4984/18
Провадження № 2/336/353/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., за участю секретаря судового засідання Палубінської К.М., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд усунути їй перешкоди у володінні та користуванні власністю - житловим будинком АДРЕСА_1, визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання (догляду) від 09.04.2014 року, укладеного між нею та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М.

У зазначеному житловому будинку зареєстровані: позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, однак фактично мешкають тільки позивач та ОСОБА_3.

За твердженням позивача, ОСОБА_2 зареєстрована в належному позивачу на праві власності будинку з 27.07.2013 року, однак у 2014 році ОСОБА_2 виїхала до своєї дочки та забрала всі свої речі, незважаючи на це остання не змінила місце своєї реєстрації у добровільному порядку.

Як зазначає позивач, до набуття нею права власності на зазначений вище будинок колишній власник надав згоду на реєстрацію місця проживання відповідача. Після набуття позивачем права власності на будинок, між останньою та відповідачем не укладались будь-які угоди щодо користування вказаним будинком. З переходом права власності на майно відповідач втратила право користування житловим будинком, яке мала за згодою колишнього власника, а позивач як власник не надавала своєї згоди на реєстрацію її місця проживання у належному їй на праві власності будинку, право користування майном є похідним від права власності колишнього власника, а тому вважає, що відповідач немає законних підстав для реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Позивач зазначає, що реєстрація місця поживання відповідача у належному позивачу на праві власності житловому будинку перешкоджає останній, як власнику, у повній мірі вільно володіти, користуватися своїм майном, оскільки впливає на розмір оплати комунальних послуг та позбавляє можливості оформити субсидію, відтак, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2018 року провадження у справі відкрито та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання призначене на 05.02.2019 року не з'явилась, надала суду заяву за змістом якої просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 в судове засідання призначене на 05.02.2019 року не з'явився, про день, час та місце розгляду судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, відзиву або будь-яких заяв до суду не подавала, а тому на підставі статей 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи без участі відповідача за письмовою згодою позивача.

За таких обставин судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

У відповідності до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору довічного утримання (догляду) від 09.04.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Гармашовим Г.М. (а.с.5-8), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.04.2014 року за № 20265163 (а.с.9).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії домової книги (а.с.10-12), інформації, що отримана з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 04.10.2018 року (а.с.23), відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 27.07.2013 року по теперішній час.

Як вбачається з акту підтвердження фактичного проживання, складеного 27.08.2018 року, підписаного сусідами позивача та затвердженого головою квартального комітету № 93 Шевченківського району м. Запоріжжя (а.с.13) відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, але не проживає в ньому з 2014 року, мешкає в дочки в Росії.

Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 2 статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з статтею 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як зазначає позивач в позові, відповідач не мешкає у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з 2014 року, тобто понад 1 рік, домовленостей між сторонами щодо збереження права користування будинком не було. Доказів на спростування зазначених обставин суду не надано.

На підставі вищевикладеного суд вважає вимоги позивача правомірними, оскільки відповідач у зазначеній квартиріне мешкає з 2014 року, домовленостей між сторонами щодо збереження права користування квартирою не було, відтак, суд вважає за доцільне визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком.

Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704,80 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) перешкоди у володінні та користуванні власністю - житловим будинком АДРЕСА_1, визнавши ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - невідомо) такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 704, 80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне рішення суду складено 14.02.2019 року.

Суддя: Я.Р.Марко