провадження 2/201/941/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, одноразової вихідної допомоги, винагороди за вислугу, компенсацію за невикористану відпустку і стягнення зарплати за час затримки виплати належних сум,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02 листопада 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, одноразової вихідної допомоги, винагороди за вислугу, компенсацію за невикористану відпустку і стягнення зарплати за час затримки виплати належних сум, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилалися на те, що з 15 жовтня 1981 року на підставі наказу про переведення працювала в різних структурних підрозділах Донецької залізниці, 29 грудня 2001 року була прийнята на роботу в зв`язку з переведенням з Управління донецької залізниці на постійну роботу до структурного підрозділу «Енергозбут» Державного підприємства «Донецька залізниця на посаду інженера першої категорії відділу енергонагляду. За весь час роботи на посаді позивач сумлінно виконував свої трудові обов`язки, у зв`язку з чим користувався повагою серед слухачів курсу та не мав жодного дисциплінарного стягнення. 11 липня 2016 року вказаний структурний підрозділ реорганізовано і наказом від 14 липня 2017 року в о начальника Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничний перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» позивача було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідач надав позивачу наказ про звільнення і трудову книжку, але повний розрахунок проведено не було, належні суми не виплачені, що порушує права позивача. ОСОБА_1 звернулася до відповідача з питанням вказаних виплат, але відповіді не було, що також не законно. Позивачу завдано значну шкоду. Вважаючи незаконним не тільки саму невиплату вказаних суму, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просили визнати незаконними такі дії та стягнути з відповідача з урахуванням розрахунку позивача заборгованість по заробітній платі, одноразову вихідну допомогу, винагороду за вислугу, компенсацію за невикористану відпустку і зарплату за час затримки виплати належних сум, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача АТ «Українська залізниця» в судове засідання в визначений судом час не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнали, вказавши на те, що дійсно позивач працював у них і був звільнений в передбаченому законом порядку за власним бажанням, але не вчасний частковий не розрахунок з ним пов`язаний з подіями в країні, їх вини в цьому немає. Вважають, що діяли з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, вірно, ніякої шкоди позивачу не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, їх дії були правомірними, всю належну позивачу інформацію надавали своєчасно і у відповідності до закону. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника відповідача згідно ст. 223 ЦПУ України.

З`ясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 з 15 жовтня 1981 року на підставі наказу Є № 70/45 від 16 жовтня 1981 року про переведення працювала в різних структурних підрозділах Донецької залізниці, наказом № 99-к від 29 грудня 2001 року була прийнята на роботу в зв`язку з переведенням з Управління донецької залізниці на постійну роботу до структурного підрозділу «Енергозбут» Державного підприємства «Донецька залізниця на посаду інженера першої категорії відділу енергонагляду. За весь час роботи на посаді позивач сумлінно виконував свої трудові обов`язки, у зв`язку з чим користувався повагою серед слухачів курсу та не мав жодного дисциплінарного стягнення. Наказом директора Регіональної філії «Донецька залізниця» № 1-ос від 08 липня 2016 року вказаний структурний підрозділ реорганізовано, а наказом від 14 липня 2017 року в о начальника Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничний перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» позивача було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідач надав позивачу наказ про звільнення і трудову книжку, але повний розрахунок проведено не було, належні суми не виплачені, що порушує права позивача. ОСОБА_1 звернулася до відповідача з питанням вказаних виплат, але відповіді не було, що також не законно. Позивачу завдано значну шкоду. Вважаючи незаконним не тільки саму невиплату вказаних суму, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просила визнати незаконними такі дії та стягнути з відповідача з урахуванням розрахунку позивача заборгованість по заробітній платі, одноразову вихідну допомогу, винагороду за вислугу, компенсацію за невикористану відпустку і зарплату за час затримки виплати належних сум, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ч. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Позивач ОСОБА_1 з 15 жовтня 1981 року на підставі наказу Є № 70/45 від 16 жовтня 1981 року про переведення працювала в різних структурних підрозділах Донецької залізниці, наказом № 99-к від 29 грудня 2001 року була прийнята на роботу в зв`язку з переведенням з Управління донецької залізниці на постійну роботу до структурного підрозділу «Енергозбут» Державного підприємства «Донецька залізниця на посаду інженера першої категорії відділу енергонагляду. За весь час роботи на посаді позивач сумлінно виконував свої трудові обов`язки, у зв`язку з чим користувався повагою серед слухачів курсу та не мав жодного дисциплінарного стягнення. Наказом директора Регіональної філії «Донецька залізниця» № 1-ос від 08 липня 2016 року вказаний структурний підрозділ реорганізовано, а наказом від 14 липня 2017 року в о начальника Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничний перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» позивача було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідач надав позивачу наказ про звільнення і трудову книжку, але повний розрахунок проведено не було, належні суми не виплачені, що порушує права позивача і не законним.

У відповідності до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Однак вказані вимоги закону відповідачем належним чином виконані не були. Суми, належні позивачу при звільненні, у повному обсязі відповідачем сплачені не були. Позивач звертався до відповідача із проханням про проведення перерахунку та виплати йому заробітної плати та компенсації у повному обсязі. Проте до цього часу його законні вимоги відповідачем не задоволені, належні йому до сплати суми відповідачем не виплачені, виник спір.

Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України (далі КзПП України) закріплено поняття «Заробітна плата», а саме: Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 1 Закону України «Про оплату праці» встановлює, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Приписами ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, а саме: - Основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; - додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; - інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Враховуючи наведені вище положення діючого законодавства України, є підстави для висновку, що позивачем позовні вимоги до відповідача щодо стягнення зарплати, компенсації за невикористану відпустку та середньої заробітної плати за час затримки розрахунку висуваються правомірно.

Разом із тим статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсується присуджена за рішенням суду сума заробітної плати за роботу у вихідні дні, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення.

Згідно з вимогами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до вимог ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору.

Згідно ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Мiнпрацi в своєму листі вiд 22 лютого 2008 року № 33/13/116-08 вказує на те, що якщo працівник з якиxось причин нe скористався cвоїм правом нa щорічну відпустку зa кілька пoпередніх років (y т. ч. i за 2, 3, 4 чи бiльше років), вiн має пpаво використати їx, а в pазі звільнення, нeзалежно від пiдстав, йому мaє бути виплачено компенсацію зa всі невикористані днi щорічних відпусток, визнaчених пунктом 1 чaстини першої cт. 4 3акону України «Пpо відпустки». 3аконодавством не пeредбачено терміну дaвності, після якoго працівник втpачає право нa щорічні відпустки, вoно не мiстить заборони нaдавати щорічні відпустки y разі їx невикористання.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 25 грудня 2015 року № 1675/13/84-15 обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсації за невикористані відпустки провадиться згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Згідно абз. 1 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. З урахуванням наведеного, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані позивачем дні щорічної відпустки, провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, які передували його звільненню.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача.

Згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» - «Від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів … що випливають із трудових правовідносин». Враховуючи, що даний спір стосується трудових відносин, позивач звільняється від сплати судового збору, але він його заплатив.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується: у відзиві на позов відповідач прохає суд відмовити у задоволені позову та посилається на те, що для нього виникли форс-мажорні обставини з захопленням незаконними збройними формуваннями приміщень Виробничого підрозділу «Енергозбут» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яке розташоване в м. Донецьк по вул. Артема, 68. Стверджує, що дані обставини звільняють його від відповідальності за затримку розрахунку з позивачем. Однак, з такими доводами погодитись не можна, оскільки настання форс-мажорних обставин спростовується доказами, наданими відповідачем.

Так, відповідач посилається на те, що господарська діяльність (вантажні перевезення через лінію зіткнення) Регіональної філії «Донецька залізниця» припинено на підставі Указу Президента України № 62/2017 від 15 березня 2017 року, яким введено в дію рішення РНБО України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України». Однак, у Висновку ТПП України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10/2, наданому відповідачем, чітко вказано, що 17 березня 2017 року об 11:00 год. було захоплено адміністративні будівлі, тобто через два дні після припинення вантажоперевезень. Отже, захоплення будівель було наслідком, а не причиною припинення вантажоперевезень. Тому ця обставина не може бути визнана, як форс-мажорною та не звільняє відповідача від відповідальності, передбаченою чинним законодавством України.

Вина відповідача полягає і в тому, що в день оприлюднення Указу Президента України № 62/2017 від 15 березня 2017 року, яким введено в дію рішення РНБО України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», він не прийняв жодних рішень щодо подальшої долі найманих працівників Виробничого підрозділу «Енергозбут» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Таким чином, позивач та інші наймані працівники опинились в простої, коли виникла загрозлива ситуація для життя або здоров`я працівника.

Відсутність форс-мажору доводиться і тим, що в травні 2017 року відповідач перерахував на зарплатну картку позивача 400 грн. заробітної плати за квітень, тобто визнавав і подальшу наявність трудових стосунків і демонстрував можливість розраховуватись. Лише 05 квітня 2017 року правлінням ПАТ «Українська залізниця» (протокол № Ц-57/4) були прийняті рішення стосовно персоналу, а реалізовані вони відносно позивача були лише 04 травня 2017 року, що доводиться повідомленням № 35/ЕЕ, яким до її відома доведено, що її посада буде скорочена з 17 липня 2017 року. Саме тому вона і звільнилась за власним бажанням.

Згідно приписів ст. 21 КЗпП України власник підприємства зобов`язаний виплачувати найманому працівнику заробітну плату і забезпечувати необхідні умови праці.

За час простою, коли виникла виробнича ситуація, загрозлива для життя або здоров`я працівника не з його вини, за ним зберігається середня заробітна плата.

Відповідач визнав той факт, що позивача знаходилась з ним в трудових стосунках, не заперечував, що вона звільнилась 14 липня 2017 року, видав їй копію наказу про звільнення та трудову книжку, 24 липня 2017 року частково розрахувався з позивачем за березень 2017 року, однак до цього часу повного розрахунку не провів, не розрахувався з нею по заробітній платі за частину березня-липень 2017 року та не виплатив їй усіх сум, належних їй при звільнені.

Таким чином, позов підлягає задоволенню: 24 липня 2017 року позивача отримала від відповідача 2390.65 грн. за першу половину березня 2017 року, згідно розрахунків заробітної плати за березень-липень 2017 року позивачу до сплати належало: за березень 4973.01 грн., з яких не сплачено 2582.36 грн., за квітень 3151.05 грн., з яких сплачено 12 травня 2017 року 400 грн., за травень 3029,46 грн., з яких не сплачено нічого, за червень 5798.46 грн., з яких не сплачено нічого, за липень 20458.15 грн., з яких не сплачено нічого. Дана обставина підтверджується банківським витягом від 19 жовтня 2018 року по картковому рахунку позивача для виплат заробітної плати.

Таким чином, відповідач заборгував позивачу 34 619 (тридцять чотири тисячі шістсот дев`ятнадцять) грн. 48 коп. Проіндексована сума заборгованості становить 39 018 (тридцять дев`ять тисяч вісімнадцять) грн. 30 коп. (розрахунок додається), інфляційні втрати 4 398.82 грн. = 39 018.30 грн. - 34 619,48 грн., які їй також повинен компенсувати відповідач.

Твердження представника відповідача відносно протиправності дій самого позивача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 34 619 грн. 48 коп. (це заробітна плата за період з 16 березня по липень 2017 року, компенсація за невикористану відпустку, одноразова грошова допомога в розмірі 3 середньомісячних плат), 4 398 грн. 82 коп. інфляційні втрати і заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 липня 2017 року по день винесення рішення судом в сумі 202 252 грн. 77 коп., допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах місячного платежу в сумі 7 632 грн. 18 коп., а також стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 2 412 грн. 71 коп..

Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог знайшли своє об`єктивного підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 21, 22, 23, 38, 147, 149, 221, 232, 233, 235 КЗпП України, ст. 15, 18, 22 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 34 619 грн. 48 коп. (це заробітна плата за період з 16 березня по липень 2017 року, компенсація за невикористану відпустку, одноразова грошова допомога в розмірі 3 середньомісячних плат), 4 398 грн. 82 коп. інфляційні втрати і заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 липня 2017 року по день винесення рішення судом в сумі 202 252 грн. 77 коп..

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах місячного платежу в сумі 7 632 грн. 18 коп..

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 2 412 грн. 71 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 20 вересня 2019 року.

Суддя -