ПОСТАНОВА

Іменем України

13 лютого 2019 року м. Кропивницький

справа № 396/1963/15-ц

провадження № 22-ц/4809/357/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Бодопрост М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник за довіреністю - ОСОБА_2

відповідач - Фермерське господарство «Міф», адвокат Марченко Юрій Анатолійович

третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, представник за довіреністю - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2018 року у складі судді Шепетько В.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Міф», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання недійсним та розірвання договорів оренди земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до Фермерського господарства «Міф», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління юстиції у Кіровоградській області про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Зазначала, що на підставі рішення сесії Іванівської сільської ради від 31 серпня 2001 року № 251 вона є власником земельної ділянки № НОМЕР_3, загальною площею 7,17 га ріллі, розташованої на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого 09 жовтня 2001 року. 07 травня 2005 року між нею та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки, строком на 5 років, зареєстрований у Кіровоградській регіональній філії ЦДЗК 25 серпня 2005 року за № 3277. Договір оренди закінчився у 2010 році, орендар жодного разу письмово не повідомляв орендодавця про намір продовжити дію договору. Починаючи з 2005 року відповідач розмір орендної плати не переглядав, не змінював, також не проводився перерахунок орендної плати у зв?язку зі збільшенням нормативно-грошової оцінки земельної ділянки та не проводив оплату по цьому договору більше 10 років.

Просила розірвати договір оренди НОМЕР_3 земельної ділянки, укладений між нею та відповідачем 07 травня 2005 року , стягнути з відповідача на її користь судові витрати (т.1 а.с.3-4).

В ході розгляду справи неодноразово ці позовні вимоги уточнювала та змінювала, зазначала, що 07 травня 2005 року між нею та відповідачем не підписувався договір оренди належної їй земельної ділянки, а була усна домовленість про оренду земельної ділянки на 5 років. Вона фактично отримала наперед кошти у розмірі 5000 грн., а не 50 000 грн., як стверджує відповідач, оскільки кошти їй були необхідні для лікування дочки. При передачі коштів голова фермерського господарства забрав у неї оригінал державного акту на земельну ділянку і до теперішнього часу не повернув. Про укладення договору оренди земельної ділянки від її імені на 49 років їй стало відомо лише в квітні 2015 року, після отримання ксерокопії договору оренди у відділі Держземагенства у Новоукраїнському районі, що підтверджується листом заступника начальника відділу від 15 квітня 2015 року. Оригіналу договору оренди вона не має, оскільки відповідач його не надавав. Ознайомившись в квітні 2015 року з текстом договору, вона побачила, що підпис на договорі їй не належить, тому є підстава для визнання його недійсним. Оскільки договір оренди від 07 травня 2005 року вона не укладала та не підписувала особисто, повноважень на його укладення та реєстрацію нікому не надавала, тому просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між нею та відповідачем, зобов?язати голову фермерського господарства повернути їй державний акт на право власності на землю, стягнути з відповідача судові витрати. Також просила поновити їй строк для звернення з позовом до суду, а позов про розірвання договору оренди від 07 травня 2005 року залишити без розгляду (т.1 а.с.119-121, 127-129, т.3 а.с.24-26).

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до Фермерського господарства «Міф», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління юстиції у Кіровоградській області про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 липня 2002 року є власником земельної ділянки НОМЕР_4, загальною площею 7,03 га ріллі, розташованої на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5, виданого 20 серпня 2002 року. 17 березня 2005 року між нею та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки, строком на 49 років, зареєстрований у Кіровоградській регіональній філії ЦДЗК 22 березня 2005 року за № 497. Починаючи з 2005 року відповідач розмір орендної плати не переглядав, не змінював, також не проводився перерахунок орендної плати у зв?язку зі збільшенням нормативно-грошової оцінки земельної ділянки та не проводив оплату по цьому договору більше 10 років.

Просила розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь судові витрати (т.2 а.с.21,22).

В ході розгляду справи неодноразово позовні вимоги уточнювала та змінювала, зазначала, що 07 травня 2005 року між нею та відповідачем не підписувався договір оренди належної їй земельної ділянки, а була усна домовленість про оренду земельної ділянки на 5 років. Вона фактично отримала наперед кошти у розмірі 5000 грн., а не 50 000 грн., як стверджує відповідач, оскільки кошти їй були необхідні для лікування дочки. При передачі коштів голова фермерського господарства забрав у неї оригінал державного акту на земельну ділянку і до теперішнього часу не повернув. Про укладення договору оренди земельної ділянки від її імені їй стало відомо лише в квітні 2015 року, після отримання ксерокопії договору оренди у відділі Держземагенства у Новоукраїнському районі, що підтверджується листом заступника начальника відділу від 15 квітня 2015 року. Оригіналу договору оренди вона не має, оскільки відповідач його не надавав. Ознайомившись в квітні 2015 року з текстом договору, вона побачила, що підпис на договорі їй не належить, тому є підстава для визнання його недійсним. Оскільки договір оренди від 17 березня 2005 року вона не укладала та не підписувала особисто, повноважень на його укладення та реєстрацію нікому не надавала, тому просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між нею та відповідачем, зобов?язати голову фермерського господарства повернути їй державний акт на право власності на землю, стягнути з відповідача судові витрати (т.2 а.с.117-119, 126-128).

Після ознайомлення з висновком експертизи, яким встановлено, що договір оренди від 17 березня 2005 року підписано особисто орендодавцем ОСОБА_5, знову змінила свої позовні вимоги та просила розірвати договір оренди від 17 березня 2005 року в зв'язку з систематичним невиконанням умов договору відповідачем (т.3 а.с.21-23).

Ухвалами Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2016 року об?єднано в одне провадження справу за № 396/1963/15-ц та № 396/1964/15-ц для спільного розгляду (т.1 а.с.219, т.2 а.с.219).

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 лютого 2017 року замінено третю особу з Головного управління юстиції у Кіровоградській області на Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (т.3 а.с.29).

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22 березня 2017 року за клопотанням представника позивача позовні вимоги про повернення державних актів на право приватної власності на земельні ділянки залишено без розгляду (т.3 а.с.74).

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2018 року провадження у справі зупинено до ухвалення рішення та набрання ним законної сили у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання фізичної особи померлою (т.3 а.с.155,156).

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2018 року замінено померлого позивача ОСОБА_5 правонаступником, ОСОБА_1 (т.4 а.с.61).

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Суд встановив, що висновком почеркознавчої експертизи підтверджено, що договір оренди НОМЕР_3 від 07 травня 2005 року особисто ОСОБА_5 не підписано, однак в позові про визнання його недійсним відмовлено у зв?язку з пропуском без поважних причин позовної давності. В позові про розірвання договору оренди від 17 березня 2005 року відмовлено, оскільки позивачем не доведено наявність передбачених законом підстав для його розірвання, а отримання наперед за договором оренди орендної плати в розмірі 50000 грн. підтверджується оригіналом розписки ОСОБА_5, справжність почерку та підпису позивача на розписці належними та допустимими доказами не спростована.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про поновлення процесуального строку для звернення до суду щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_5 та відповідачем і зареєстрованого у Кіровоградській регіональній філії ЦДЗК від 25 серпня 2005 року за № 3277 та визнати недійсним, розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 та відповідачем і зареєстрованого у Кіровоградській регіональній філії ЦДЗК від 22 березня 2005 року за № 497. Зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим з підстав неправильності встановлення обставини, що мають значення для справи та внаслідок неправильної оцінки доказів та незастосування судом норм матеріального права, що підлягали застосуванню до спірних правовідносин. Суд не взяв до уваги, що для проведення почеркознавчих експертиз було витребувано у відповідача оригінали договорів оренди. Докази того, що позивачу не було надано примірників договорів оренди відповідач не спростував і суд ухвалив рішення на підставі припущень щодо пропуску строку позовної давності. Також надана відповідачем розписка про отримання позивачем орендної плати є неналежним доказом, оскільки належними доказами сплати орендної плати є видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем, видаткова накладна, підписана сторонами. Відповідач надав суду лише звіт голови фермерського господарства за використані кошти.

Апеляційне провадження відкрито 18 грудня 2018 року (т.4 а.с.121), справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 23 січня 2019 року (т.4 а.с.128) за клопотанням позивача та його представника розгляд справи відкладено на 13 лютого 2019 року (т.4 а.с.158).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначає, що вимоги про поновлення судом апеляційної інстанції процесуального строку для звернення до суду не підлягають ні розгляду, ні задоволенню апеляційним судом, оскільки позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції не заявлялись вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 25 серпня 2005 року за № 3277 та договору оренди, зареєстрованого 22 березня 2005 року за № 497, а заявлялись та розглядались вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки № НОМЕР_3 від 07 травня 2005 року та договору оренди земельної ділянки НОМЕР_4 від 07 травня 2005 року. Також позивач при розгляді справи не просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності. В апеляційній скарзі позивач також не обґрунтував поважність пропуску позовної давності і не просив суд апеляційної інстанції визнати поважною причину такого пропуску. До того ж поновлення судом процесуального строку для звернення до суду щодо визнання недійсним договору процесуальним законодавством не передбачено. Про порушення своїх прав позивачці було відомо ще з 2005 року. ОСОБА_5 звернулась в суд через 9 років після того, як їй стало відомо про наявне порушення умов щодо сплати орендної плати. Висновок експертизи НОМЕР_4 від 08 квітня 2016 року не повинен враховуватись, як належний доказ, оскільки питання щодо призначення та виконання експертизи вирішувалось в судовому засіданні 23 лютого 2016 року, однак згідно з ухвалою суду експериментальні зразки підпису позивача в якості речових доказів до матеріалів справи не долучалися й експерту на дослідження не направлялися, що дає підстави для висновку, що експерт отримав на дослідження експериментальні зразки підпису, які насправді виконані не позивачем, а іншою особою з метою фальсифікації доказів. Вимагаючи розірвання договору оренди представник позивача у зміненій позовній заяві одночасно посилається як на підстави, з якими пов?язується недійсність (неукладеність) договорів, так і на підстави для їх розірвання. Виходячи з цього, заявлену позовну вимогу слід визнати необґрунтованою й безпідставною та відмовити в задоволенні позову (т.4 а.с.135-140).

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області повідомлена про дату, час та місце розгляду справи під розписку (т.4 а.с.165), в засідання апеляційного суду не прибула, причину неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не подавала.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, на час звернення з позовом до суду ОСОБА_5 була на підставі Державного акту на право приватної власності на землю (серія НОМЕР_6 від 09 жовтня 2001 року) власником земельної ділянки НОМЕР_3 площею 7,17 га, розташованої на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_7 (т.1 а.с.25), а також в порядку спадкування за заповітом на підставі Державного акту на право приватної власності на землю (серія НОМЕР_9 від 20 серпня 2002 року ) власником земельної ділянки НОМЕР_4 площею 7,03 га, розташованої на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_8 (т.2 а.с.12).

Ці земельні ділянки, як вбачається з матеріалів справи, з 2000 року перебували в оренді у ФГ «МІФ», що, зокрема, підтверджується договором про оренду земельної частки паю від 17 березня 2000 року (а.с.83-84).

Між ОСОБА_5 та ФГ «МІФ» 17 березня 2005 рокуукладено договір №62 оренди земельної ділянки площею 7,03 га (Державний акт серія НОМЕР_9 від 20 серпня 2002 року) строком на 49 років, договір зареєстровано 22 березня 2005 року за №497 (т.1 а.с. 88-89).

В акті визначення меж та приймання передачі від 17 березня 2005 року, які є невід'ємною частиною договору зазначено кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_8 (т.1 а.с.90-91, т.2 а.с.75-83).

Висновком № 2054 судово-почеркознавчої експертизи від 20 січня 2017 року, яка проведена Кропивницьким відділенням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 в графі «орендодавець» в оригіналі договору оренди №62 від 17 березня 2005 року, зареєстрованому 22 березня 2005 року за №497, виконаний самою ОСОБА_5 ( т.3 а.с.5-8).

Також судом встановлено, що між ОСОБА_5 та ФГ «МІФ» 07 травня 2005 рокуукладено договір НОМЕР_3 оренди земельної ділянки площею 7,17 га (Державний акт серія НОМЕР_6 від 09 жовтня 2001 року ) строком на 49 років, договір зареєстровано 25 серпня 2005 року за № 3277 (т.1 а.с. 72-73). В акті визначення меж та приймання передачі від 07 травня 2005 року, які є невід'ємною частиною договору зазначено кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_7 (т.1 а.с.74).

Висновком НОМЕР_4 судово-почеркознавчої експертизи від 08 квітня 2016 року, яка проведена Кіровоградським відділенням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 в графі «орендодавець» в оригіналі договору оренди НОМЕР_3 від 07 травня 2005 року, зареєстрованому 25 серпня 2005 року за №3277, виконаний не самою ОСОБА_5, а іншою особою з деяким наслідуванням підпису ОСОБА_5 ( т.1 а.с.222-226).

Висновок експерта оцінено судом за правилами, встановленими ст.89 ЦПК України. Підпис позивача в оригіналі договору оренди НОМЕР_3, який надано відповідачем, був предметом дослідження експертизи. Як порівняльний матеріал, експертом досліджено вільні, в тому числі і нотаріально засвідчені, та експериментальні зразки підпису позивача, засвідчені суддею зокрема, 120 підписів стоячи на 8 аркушах та 111 підписів сидячи на 7 аркушах, які знаходяться в конверті з оригіналами документів, доданих до справи.

При дослідженні підписів експертом за формою рухів при виконанні, при поєднанні, видом з'єднання рухів, формою і напрямком рухів при поєднанні, протяжності рухів та інш. встановлені розбіжні ознаки, які є стійкі, суттєві, та у своїй сукупності достатні для категоричного висновку, що досліджуваний підпис в договорі виконано не позивачем, а іншою особою.

Що стосується виявлених у процесі дослідження збігів, то на зроблений висновок вони не впливають, оскільки пояснюються виконанням досліджуваного підпису з деяким наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_5

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Договір оренди земельної ділянки укладається в письмовій формі (ст.14 Закону України «Про оренду землі»). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Істотні умови договору оренди визначені в ст.15 Закону України «Про оренду землі» і за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

На укладений договір поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути оспорена в судовому порядку.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених ч.3 ст.203 ЦК України.

Спірний договір від НОМЕР_3 від 07 травня 2005 року за формою і змістом відповідає вимогам закону, є зареєстрованим у встановленому законом порядку, але судово-почеркознавчою експертизою підтверджено, що власник земельної ділянки його не підписував. Підписання договору особою, яка не має на це повноважень та відсутність волевиявлення власника, є підставою для визнання договору недійсним (ст.ст. 203,215 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що такий договір мав би бути визнаний недійсним. Такий висновок суду не є предметом апеляційного оскарження позивачем, а відповідач рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржував.

Крім того, колегія суддів зазначає, що для проведення почеркознавчої експертизи підпису власника земельної ділянки в договорах оренди №62 від 17 березня 2005 року та НОМЕР_3 від 07 травня 2005 року судом направлялися одні і ті ж експериментальні та вільні зразки підпису позивача. Експертом було встановлено, що договір №62 від 17 березня 2005 року підписаний самим орендарем, а договір НОМЕР_3 від 07 травня 2005 року особисто орендарем не підписано.

За таких обставин є безпідставними доводи представника відповідача, що при проведенні експертизи підпису на договорі НОМЕР_3 від 07 травня 2005 року було недостатньо вільних зразків підпису власника земельної ділянки, а експериментальні зразки підпису є сумнівними.

Експертиза, висновок якої наявний у матеріалах справи, була проведена компетентним експертом, який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків. Висновок експертизи належними доказами не спростовується.

Призначена ухвалою суду від 06 квітня 2017 року (т.3 а.с.92) за клопотанням відповідача нова судова почеркознавча експертиза справжності підпису позивача на договорі від НОМЕР_3 від 07 травня 2005 року не проведена в зв'язку з невиконанням клопотання експерта про надання оригіналів актів визначення меж в натурі від 07 травня 2005 року та 17 березня 2015 року, оригіналів актів приймання передачі від 07 травня 2005 року та 17 березня 2015 року, які є тільки у відповідача, та не оплатою вартості експертизи, обов'язок щодо якої покладено на відповідача (т.3 а.с.94, 102), призначена судом за клопотанням відпровідача ще одна експертиза також не проведена в зв'язку з невикоанням клопотання експерта та не оплатою вартості експертизи відповідачем (т.3 а.с.132-133).

Разом з тим, в позові про визнання договору недійсним суд відмовив за спливом позовної давності, з чим погодитися не можна з таких підстав.

Верховний Суд України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 зробив висновок, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка в оренді у відповідача перебувала з 2000 року, докази надання ОСОБА_5 оригіналу договору НОМЕР_3 від 07 травня 2005 року після проведення державної реєстрації відповідач не надав, особисто ОСОБА_5 цей договір не підписувала, що свідчить про її необізнаність стосовно дати його укладення та державної реєстрації, колегія суддів приходить до висновку, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у квітні 2015 року при отриманні за її запитом з відділу Держземагентства копії договору, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Факт отримання копій спірних договорів оренди в квітні 2015 року підтверджується листом відділу Держземагентства від 15 квітня 2015 року (т.3 а.с.37).

Висновок суду, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору з тих підстав,що позивач достовірно знала про обробіток земельної ділянки відповідачем, є таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання правочину недійсним розпочався у квітні 2015 року, а з позовом до суду позивач звернулася в серпні 2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Оскільки рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог ухвалено з порушенням норм матеріального права щодо застосування позовної давності, то в частині відмови в позові про визнання недійсним договору оренди НОМЕР_3 від 07 травня 2005 року воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цього позову.

Разом з тим колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність передбачених законом підстав для розірвання договору оренди від №62 від 17 березня 2005 року в зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати, тобто (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором.

Разом з тим згідно із частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Системнно аналізуючи зазначені положення законодавства та враховуючи врегулювання відносин, пов'язаних з орендою землі, зокрема, положеннями ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом «д» статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно якої необхідна наявність істотного порушення стороною договору.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146 цс12, в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1449 цс17.

Відповідно до п.9 договору оренди від 17 березня 2005 року орендна плата вноситься в розмірі 1,5% грошової оцінки земельної ділянки на рік. На момент укладення договору відповідно до п.5 договору грошова оцінка становила 70640 грн., а тому річний розмір орендної плати за перший рік склав 1059 грн.60 коп., в 2005 році нормативна грошова оцінка складає 210209 грн., а орендна плата на рік - 3018 грн.14 коп. Також пунктом 10 договору передбачено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без врахування індексу інфляції. Такі умови договору підписано особисто позивачем.

Статтею 531 ЦК України передбачена можливість дострокового виконання зобов'язань .

Як вбачається із позовних заяв позивач посилалася на те, що їй 10 років не виплачується орендна плата, її розмір не переглядається, індексація не проводиться. Після подання відзиву на позов відповідачем та доказів про виплату орендної плати наперед, позивач в змінах та доповненнях до позовних заяв щодо кожного договору оренди, визнала факт отримання нею коштів наперед за договорами оренди, при цьому лише не погоджувалася з отриманою сумою, зазначаючи, що вона отримала лише 5000 грн., а не 50000 грн., як вказує відповідач.

Разом з тим, письмовими доказами, а саме написаними нею та підписаними розписками, оригінали яких є у відповідача та надавалися для проведення почеркознавчих експертиз як вільні зразки підпису позивача, підтверджується, що ОСОБА_5 взяла 06 березня 2004 року гроші в сумі 500 грн. за пай 2004 року, отримала 02 липня 2004 року попередню оплату в розмірі п'ятдесят тисяч грн. (50 тисяч грн.) відповідно до додатку до договору оренди ділянки від 17 березня 2000 року №96, претензій щодо подальших виплат не має (т.2 а.с.73), а також 31 серпня 2005 року отримала від ФГ «МІФ» попередню оплату за пай за 49 років в сумі п'ятдесят тисяч грн. (т.2 а.с.90).

Факт отримання попередньої оплати підтверджується також додатком до договору оренди земельної ділянки (паю) №96 від 17 березня 2000 року, укладеному та підписаному 02 липня 2004 року між ОСОБА_5 та ФГ «МІФ», за умовами якого дію договору продовжено на 50 років і орендна плата встановлена в розмірі 1000 грн. на рік, яка сплачується попередньо в триденний термін з моменту підписання додаткової угоди (т.2 а.с.72). В цьому додатку окремим пунктом зазначено, що попередню оплату в розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) грн. в повному обсязі отримала 02 липня 2004 року та поставлено підпис ОСОБА_5

Цей додаток до договору не пройшов державної реєстрації та не набрав чинності, однак разом з розпискою від 02 липня 2004 року в сукупності є підтвердженням факту отримання ОСОБА_5 коштів в сумі 50000 грн., як попередньої оплати за договором оренди.

Бухгалтерськими документами від 02 липня 2004 року підтверджується факт виплати ОСОБА_5 згідно Державного акту серія НОМЕР_9 за оренду земельного паю 50000 грн. ( т.2 а.с.74) та від 31 серпня 2005 року - факт виплати ОСОБА_5 згідно договору оренди НОМЕР_3 від 25 серпня 2005 року за оренду 50000 грн.( т.2 а.с.91).

Факт сплати податків з орендної плати підтверджується довідкою податкової інспекції (т.3 а.с.35-36).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Заперечуючи проти отримання коштів як орендної плати в такому розмірі позивач не надала належних та допустимих доказів того, що вона ці кошти не отримувала, факт отримання яких підтверджується письмовими доказами.

Також колегія суддів зазначає, що посилаючись на систематичну несплату орендної плати з 2005 року, з позовом до суду про розірвання договору оренди позивач звернулася лише в 2015 році, тобто 10 років не порушувала питання про неотримання орендної плати, при цьому вимоги про стягнення несплаченої орендної плати так і не заявила.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для розірвання договору №62 від 17 березня 2005 рокуз підстав, заявлених в позові. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують та зводяться до переоцінки належно оцінених судом першої інстанції письмових доказів на підтвердження виплати орендної плати.

Позивачем не надано розрахунку, що розмір орендної плати за 2005-2015 роки за договором №62 від 17 березня 2005 рокуперевищує отримані 50000 грн. та свідчить про систематичність її несплати.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині розірвання договору оренди землі від 17 березня 2005 року та ухвалення нового рішення про задоволення цього позову не встановлено.

Оскільки судове рішення підлягає скасуванню в частині визнання недійсним договору оренди, то пропорційно до задоволеної частини позовних вимог підлягає стягненню з відповідача сплачений позивачем судовий збір за подання позову 243 грн.60 коп. та апеляційну скаргу 365 грн.40 коп., всього 609 грн.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2018 року в частині відмови в позові про визнання недійсним договору оренди НОМЕР_3 від 07 травня 2005 року.

Визнати недійсним договір оренди НОМЕР_3, укладений між ОСОБА_5 та фермерським господарством «МІФ» 07 травня 2005 року, зареєстрований у Кіровоградській регіональній філії Центр ДЗК 25 серпня 2005 року за №3277.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Фермерського господарства «Міф» (місце знаходження АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_10) на користь ОСОБА_1 (місце проживання 27100, Кіровоградська область, м. Новоукраїнка, вул. Володарського, 85, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір в сумі 609 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко