Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 757/46795/16-ц

провадження № 61-32157св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Генеральна прокуратура України, Національне антикорупційне бюро України, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сініченка Ігоря Сергійовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року у складі судді Гладун Х. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Панченка М. М., Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Національного антикорупційного бюро України, ОСОБА_2 в якому просив визнати за ним право власності на грошові кошти, вилучені 15 червня 2016 року в ході обшуку індивідуальних банківських сейфів публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (далі - ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень») за адресою: вулиця Велика Васильківська, 65, місто Київ, у сумі 250 000,00 доларів США та 180 000,00 Євро, а також витребувати зазначені грошові кошти з незаконного володіння Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) та повернути їх власнику.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником указаних грошових коштів, що були отримані ним 02 березня 2016 року від відчуження належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. При цьому отримані від відчуження квартири гроші кошти у сумі 16 265 600,00 грн були переведені позивачем у валюту: частково в долари США, частково в Євро. У подальшому вказані грошові кошти були поміщені ним в індивідуальні сейфи ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» за адресою: вулиця Велика Васильківська, 65, місто Київ.

15 червня 2016 року у ході проведення обшуку індивідуальних сейфів

№ № 14 та 15, які знаходяться у приміщенні Київського відділення № 2 ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», із сейфу № 14 було вилучено грошові кошти у сумі 180 000,00 Євро, а з сейфу № 15 - 250 000,00 доларів США.

24 червня 2016 року слідчим суддею Солом`янського районного суду міста Києва на ці грошові кошти накладено арешт.

Посилаючись на те, що грошові кошти безпідставно перебувають у володінні НАБУ, а дії Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ) щодо звернення до суду з клопотанням про накладення арешту є нічим іншим, як оспорюванням його права власності на вказане майно, позивач просив задовольнити указаний позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано достатніх доказів, які б свідчили про наявність у нього права, з метою захисту якого він звернувся до суду.

Зокрема, суд виходив із того, що позивач не надав безспірних доказів, що вилучені у сейфах банку й арештовані грошові кошти в сумі 180 000,00 Євро та 250 000,00 доларів США, належать саме йому.

Натомість, посилаючись на довіреність про користування індивідуальним сейфом, суд установив факт належності спірних грошових коштів підозрюваному ОСОБА_2 .

При цьому наданий позивачем договір купівлі-продажу квартири суд вважав таким, що не може слугувати доказом поміщення у сейф коштів, отриманих від продажу нерухомого майна, оскільки реалізовано його за національну валюту України, а доказів їх конвертації в іноземну валюту до справи не долучено. Разом із тим суд виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що грошові кошти знято з рахунку, відкритого на виконання умов договору купівлі-продажу квартири.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року касаційні скарги представників ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відхилено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи касаційні скарги представників ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4., Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, погодився з висновком судів попередніх інстанцій.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

29 травня 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Сініченко І. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій надана неналежна оцінка доказам наявних в матеріалах справи, в результаті чого, суди дійшли до не правильного висновку про те, що спірні грошові кошти не належать ОСОБА_1

Доводи інших учасників справи:

22 червня 2018 року НАБУ подало до Верховного Суду пояснення, аргументи якого зводяться до того, що заявником пропущено річний строк звернення до суду з касаційною скаргою, а тому підстав для відкриття касаційного провадження немає.

10 липня 2018 року ГПУ подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційно скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сініченка І. С. залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року залишити без змін.

20 липня 2018 року НАБУ подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційно скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката

Сініченка І. С. залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи:

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2018 року поновлено представнику ОСОБА_2 - адвокату Сініченку І. С. строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року.Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Печерського районного суду міста Києва.

У липні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду та передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду:

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, як зазначено у частинах першій, другій статті 55 Конституції України.

Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.

Судовий захист є одним з найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55, статті 124 Конституції України.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня

2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Разом з тим при зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М. В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; повинно йтися про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру, щоб спір був дійсним та серйозним і щоб предмет провадження напряму стосувався відповідного права цивільного характеру.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що 15 червня 2016 року в ході проведення обшуку індивідуальних сейфів № 14 та № 15 , які знаходяться у приміщення Київського відділення № 2 ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» за адресою: місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 65, було вилучено грошові кошти у сумі 180 000,00 Євро - з сейфу № 14 , та вилучено

250 000,00 доларів США з сейфу № 15.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 червня

2016 року було накладено арешт на вказане майно.

Зазначав, що вилучене майно належить йому на праві власності, а тому, на його думку, відповідачами порушено його право власності, за захистом якого з посиланням на статтю 41 Конституції України він звернувся до суду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до частини першої статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний (стаття 2 КПК України).

Згідно частин першій-третій статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.

Частиною п`ятою статті 171 КПК України визначено, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Згідно з частиною першою статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження ? судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина друга статті 174 КПК України).

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частини третя та четверта статті 174 КПК України).

Зазначені вимоги співпадають зположеннями частини четвертої статті 21 КПК України, згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України, та статті 13 Конвенції, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.

Тобто чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження. Разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства.

У разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства. І такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України і є ефективним.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17(провадження № 14-119цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц (провадження № 14-366цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц (провадження

№ 14-418цс18) та від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18 (провадження № 14-559цс18).

Отже, суди попередніх інстанцій, розглянувши по суті позовні вимоги ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Національного антикорупційного бюро України, ОСОБА_2 про визнання права власності, зобов`язання повернути грошові кошти, не звернули уваги на те, що такий спір не підлягає розгляду в межах цієї справи за правилами цивільного судочинства, тому припустилися порушення відповідних норм процесуального права.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У частинах першій і другій статті 414 ЦПК України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-6 частини першої цієї статті.

Оскільки рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року, ухвала Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року прийняті з порушенням правил предметної юрисдикції, то такі судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 409, 412, 414, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сініченка Ігоря Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 рокускасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Національного антикорупційного бюро України, ОСОБА_2 про визнання права власності, зобов`язання повернути грошові кошти, - закрити.

Повідомити, що заявлені вимоги позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Національного антикорупційного бюро України, ОСОБА_2 про визнання права власності, зобов`язання повернути грошові кошти підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило