ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/3178/16-ц Головуючий суддя І інстанції Сілантьєва Е. Є.
Провадження № 22-ц/818/3798/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді доповідача): Яцини В.Б.,

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ПАТ «Актабанк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" та представника ОСОБА_1 - Циганенка Олексія Петровича на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2016 року, ухвалене у складі головуючого судді Сілантьєвої Е.Є., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" про визнання недійсним пункту кредитного договору,

встановив:

30 червня 2016 року ПАТ «АКТАБАНК» звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 13 листопада 2013 року між ПАТ « АКТАБАНК» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № /Т/973835 на споживчі потреби, згідно з умовами п. 2.1. якого Позивач надав Відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривен, в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню Кредиту, сплати процентів, комісій, в обумовлені цим договором строки.

Згідно п. 2.1.1. процентна ставка за кредитом встановлюється у розмірі 0,01% річних та включається в суму щомісячного платежу. Відповідно до п. 2.1.2. Позичальник сплачує Банку щомісячну комісію за супроводження розмірі 1200,00 гривен, що розраховується як 2,40 відсотків від суми кредиту, вказаного в п 2.1 цього Договору та включається в суму щомісячного платежу.

Відповідно до п. 2.1.2.1 в день підписання Кредитного договору Позичальник сплачує позивачу комісію за надання кредитних коштів в розмірі 1 000, 00 гривен, що розраховується як 2,00 відсотка від суми кредиту, вказаної в п.2.1. цього договору. Згідно п. 2.1.3. погашення Кредиту, сплата нарахованих процентів за користування кредитом, сплата комісії за супроводження кредиту, здійснюється Позичальником щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами, в сумі 2 033, 55 грн. та з кінцевою датою погашення всієї заборгованості за Кредитом 12 листопада 2018 року (включно), на умовах визначених цим Договором, згідно Додатку № 1, що є невід`ємною частиною цього Договору. Позивач виконав свої зобов`язання за Кредитним договором у повному обсязі та видав Відповідачу кредитні кошти в сумі 50 000,00 грн.

Зазначав, що згідно п. 4.3.3. Кредитного договору Відповідач зобов`язаний суворо дотримуватись умов Договору. Відповідно до п. 4.3.4. Кредитного договору Відповідач зобов`язаний погасити Банку в повному обсязі Кредит в строк, встановлений п. 2.1.3. Договору. Згідно п. 4.3.5. Кредитного договору Відповідач зобов`язаний сплачувати Позивачу проценти та комісії в строки, встановлені п. 2.1.3. Кредитного договору. Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору у разі прострочення Позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 100, 00 гривен за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину. Але, в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач не виконував належним чином своїх зобов`язань, в зв`язку з чим, станом на 14.06.2016р. виникла заборгованість у сумі 80444, 89 грн.,

На підставі викладеного, банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № /Т/973835 на споживчі потреби від 13 листопада 2013 року в розмірі 80 444 (вісімдесят тисяч чотириста сорок чотири) гривні 89 копійок, яка складається: прострочена заборгованість: по тілу кредита - 20 831, 17 грн.; по відсоткам - 10,58 грн.; по комісії - 27 599, 55 грн.; штраф - 7 000, 00 грн.; строкова заборгованість: по тілу кредита - 25 003, 13 грн.; по відсоткам - 0,46 грн., а також судові витрати.

27 вересня 2016 року представник ОСОБА_1 - адвокат Циганенко О.П. подав до суду зустрічну позовну заяву, та уточнивши 11 жовтня 2016 року, просив визнати недійсним пункт 5.1 кредитного договору.

В запереченні на позовну заяву банку представник ОСОБА_1 - адвокат Циганенко О.П. зазначив про нікчемність умов договору - пункту 2.1.2 кредитного договору, яким передбачено обов`язок позичальника сплачувати кредитору щомісячну комісію за супроводження кредиту в ревіте 1 200 грн, та пункту 2.1.2.1 цього договору про сплату позичальником комісії банку за надання кредитних коштів у розмірі 1 000 грн, оскільки така сплата є дією на - банку, що суперечить положенням ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про заборону кредитодавцю встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту такі умови про платежі, які не є послугою у визначенні цього Закону, така умова є нікчемною. З огляду на викладене позовні вимоги банку про стягнення комісії в розмірі 27 599,55 грн є безпідставними, а сплачена комісія за видачу кредиту має бути їй відшкодована.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що відповідно до п.5.1 у разі прострочення грошового зобов`язання боржник зобов`язаний сплатити кредитору пеню, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення. Нарахування штрафу відбувається за невиконання інших, не грошових зобов`язань боржника перед кредитором як відсоток від суми невиконаного зобов`язання. З огляду на викладене та враховуючи зміст статей 215, 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункт 5.1 кредитного договору № 1/Т/973835 від 13 листопада 2013 року, що укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «АКТАБАНК», є недійсним. Крім того, пункт 5.1 кредитного договору порушує вимоги частин першої, другої, четвертої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до пункту 5.1 вказаного договору в разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу банк має право вимагати від клієнта штраф у розмірі 350 грн за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 календарних днів при сумі простроченого платежу більше 15 грн. При цьому відповідно до пункту 5.6 зазначеного кредитного договору в разі порушення строку перерахування кредитних коштів, передбаченого пунктом 3.1 цього договору, з вини банку, банк сплачує позичальнику пеню в розмірі 0,005 процентів від несвоєчасно перерахованої суми кредитних коштів за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період невиконання зобов`язань за цим договором. Таким чином, за одне порушення договору, а саме несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позичальнику та банку встановлено різні умови відповідальності. Зазначив, що умови нарахування відповідальності на позичальника за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (п.5.1 договору): є несправедливими, оскільки на споживача покладена більша відповідальність ніж на банк.

У письмових запереченнях проти зустрічного позову, ПАТ «Актабанк» зазначило про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на відповідність вимогам закону всіх умов укладеного між сторонами кредитного договору. Те, що нарахування штрафу відбулося у фіксованій формі, не є підставою для визнання недійсною відповідної умови договору, так як законодавство не містить заборони на таку форму штрафу. Вказана умова не суперечить суті відносин між сторонами, а підписавши кредитний договір, відповідач погодилася з нею.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 26 жовтня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Актабанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКТАБАНК» суму простроченої заборгованості за кредитним Договором № /Т/973835 у розмірі 55441 грн. 30 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКТАБАНК» суму сплачених судових витрат у розмірі 949 грн. 69 коп.

В іншій частині позовних вимог банку відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 рокуапеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Актабанк» задоволено частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Циганенка Олексія Петровича задоволено частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2016 року змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Актабанк» достроково суму тіла кредиту 25003,13 грн. В частині стягнення відсотків в розмірі 0,46 грн. відмовлено.

В іншій частині, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Актабанк» простроченої заборгованості та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 липня 2018 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" про заміну позивача у справі правонаступником задоволено. Замінено позивача - Публічне акціонерне товариство "Актабанк" правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів".

Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019року рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Справа надійшла з касаційної інстанції 27 червня 2019 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - Циганенко О.П. просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова та новим рішенням відмовити ПАТ Актабанк» в задоволенні позовних вимог в частині стягнення комісії у розмірі 27599,55 грн. та штрафу в розмірі 7000 грн. та задовольнити зустрічну позовну заяву.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення п. 4.2.3 та 4.3.9 Кредитного договору Банк не направляв письмового повідомлення відповідачу про дострокове повернення кредиту. При цьому представник відповідача посилався на правову позицію Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі за № 6-845 цс 15. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач вимагає сплату комісії у розмірі 27599,55 грн., обґрунтовуючи свої вимоги положеннями 2.1.2 кредитного договору, яке є нікчемним і не є підставою виникнення у Відповідача цивільно-правових обов`язків по сплаті зазначеної комісії, оскільки порушують Закон України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до п 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 p. N 168 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N 541/13808, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача гоїло) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Представник відповідача зазначав, що відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору, позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 1200,00 гривень, що розраховується як 2,4 відсотків від суми кредиту, вказаного п. 2.1 цього договору та включається в суму щомісячного платежу. Також, відповідно до п. 2.1.2.1 кредитного договору, в день підписання кредитного договору Позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних коштів в розмірі 1000,00 гривень, що розраховується як 2 відсотка від суми кредиту, вказаної у п. 2.1 цього договору. Комісія за супроводження кредиту та комісія за надання кредитних коштів є дією на користь банку, а відтак не можуть вважатися послугами в розумінні ст. 1 ЗУ "Про захист прав споживачів", у зв`язку з чим встановлення банком сплати комісій за вказані операції суперечить ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів".

В апеляційній скарзі ПАТ «Актабанк» просить змінити рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 26 жовтня 2016 року та стягнути з ОСОБА_1 на користь банку суму строкової заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту 25003,13 грн., по відсоткам - 0.46 грн. в іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування скарги представник банку посилався на те, що судом першої інстанції не враховано, що кожна особа має вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, в тому числі судовий захист, не враховано рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року у справі №1-2/2002 щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст.124 Конституції України.

Зазначив, що за змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України право банку вимагати в суді дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу не обумовлено обов`язком направляти боржнику з цього приводу досудову вимогу.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ПАТ «Актабанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" - підлягає частковому задоволенню.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - Циганенка Олексія Петровича - задоволенню повністю.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що Банком не було направлено позичальнику письмове повідомлення про дострокове стягнення кредитної заборгованості, тому у кредитора не виникло право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів пені. За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог та стягнення наявної простроченої заборгованості в сумі 55 441,30 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 20 831,17 грн, за відсотками - 10,58 грн, за комісією - 27 599,55 грн, штрафу - 7 000 грн. Зважаючи на те, що розмір, умови надання та повернення грошових коштів, а також сплати процентів визначено за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість посилання представника відповідача на нікчемність пунктів 2.1.2 та 2.1.2.1 кредитного договору. Пеня та штраф є видами відповідальності за різні порушення зобов`язань боржником. Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання. Оскільки штраф та пеня настають за різних обставин порушення зобов`язання зі сторони боржника, а відтак є різними видами відповідальності, вимога про визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду.

Дійсно, за змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до частини першої статті 1054, частини першої 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

Судом встановлено, що 13 листопада 2013 року між ПАТ «Актабанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № /Т/973835 на споживчі потреби, згідно з умовами пункту 2.1 якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 50 000,00 грн в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти та комісії в обумовлені договором строки.

Відповідно до пункту 2.1.1 договору процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 0,01 % річних та включається в суму щомісячного платежу.

Згідно з пунктом 2.1.2 договору позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 1 200,00 грн, що розраховується як 2,40 відсотків від суми кредиту, вказаного в пункті 2.1 цього договору та включається в сум;, щомісячного платежу.

За змістом пункту 2.1.2.1 договору в день його підписання позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних коштів у розмірі 2,00 відсотків від суми кредиту, вказаної в пункті 2.1 цього договору, що складає 1 000,00 грн.

Згідно з пунктом 2.1.3 договору погашення кредиту, сплата нарахованих процентів за користування кредитом, сплата комісії за супроводження кредиту здійснюється позичальником щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами, в сумі 2 033,55 грн та з кінцевою датою погашення всієї заборгованості за кредитом 12 листопада 2018 року (включно) на умовах, визначених цим договором, згідно з додатком № 1, що є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до пункту 4.3.4 договору позичальник зобов`язаний погасити банку в повному обсязі кредит в строк, встановлений пунктом 2.1.3 Договору.

Згідно з пунктом 4.3.5 договору позичальник зобов`язаний сплачувати позивачу проценти та комісії у строки, встановлені пунктом 2.1.3 Кредитного договору.

Відповідач не виконувала належним чином своїх зобов`язань за договором. Відповідно до наданого банком розрахунку суми боргу останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 06 травня 2014 року.

За умовами пункту 4.2.3 договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх обов`язків за цим договором банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання ним всіх своїх зобов`язань за цим договором протягом 30 календарних днів від дня отримання позичальником письмової вимоги про повернення кредиту, сплати процентів, комісій, а також можливої пені та/або штрафу.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним пункту 5.1 кредитного договору, представник ОСОБА_1 - адвокат Циганенко О. П. посилався на положення статей 215, 549 ЦК України, частин першої, другої, четвертої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та вважав, що на споживача покладена більша відповідальність, ніж на банк, тому умови відповідальності позичальника за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (пункт 5.1 договору) є несправедливими порівняно з умовами відповідальності банку (пункт 5.6 договору).

Відповідно до пункту 5.1 договору у разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу банк має право вимагати від клієнта сплати штрафу в розмірі 350 грн за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 календарних днів при сумі простроченого щомісячного платежу більше 15 гривень.

Пунктом 5.6. договору визначено, що у разі порушення строку перерахування кредитних коштів, передбаченого пунктом 3.1 цього договору, з вини банку, банк сплачує позичальнику пеню в розмірі 0,005 процентів від несвоєчасно перерахованої суми кредитних коштів за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період невиконання зобов`язань за цим договором.

Відповідно до пункту 91 постанови ВП ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У даній справі банк разом з вимогами про дострокове повернення кредиту заявив про стягнення строкової заборгованості по відсоткам в сумі 0,46 грн. Однак ці відсотки відповідно до наведених правових висновків, до яких дійшла ВП ВС у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, яку суд апеляційної інстанції застосовує виходячи з правил ч. 4 ст. 263 ЦПК України, - не підлягають стягненню з відповідача, в цій частині суд першої інстанції законно і обґрунтовано відмовив у позові і доводи скарги цього висновку не спростовують.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній час укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вищенаведеними пунктом 2.1.2 кредитного договору передбачено сплату позичальником банку щомісячної комісії за супроводження кредиту, а пунктом 2.1.2.1 цього договору передбачено сплату комісії за надання кредитних коштів в день його підписання.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це.

Відповідно до статті 27 ЦК України недійсності окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно роз`яснень, які були надані судам у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 01.06.2009 року, відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

За змістом частини п`ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зроблено висновок про те, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

З огляду на вищевикладені обставини та наведене правове обґрунтування, з урахуванням обов`язкових до застосування мотивів, з яких постановою ВС у складі КЦС від 12 червня 2019 року було скасовано рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2017 року (а.с. 242-249 т. 1), колегія суддів приходить до висновку стосовно незаконності встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме послуг, які супроводжують кредит, під назвою комісія. Тому наявні правові підстави для визнання недійсними умови кредитного договору в частині встановлення обов`язку оплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, оскільки банк не повинен встановлювати платежі, обов`язкові для споживача за свої дії, на власну користь. Умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків.

Аналіз указаних умов договору дає підстави для висновку про те, що фактично на боржника був покладений обов`язок сплачувати комісію за послуги, що супроводжують кредит, у зв`язку з чим вимоги відповідача про визнання недійсними таких умов кредитного договору є обґрунтованими.

Посилання заявника на те, що підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 погодилася на всі його умови, в тому числі щодо сплати щомісячної комісії за супроводження кредиту, є неспроможними, оскільки, як зазначено вище, умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

У відповідності до правового висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з позовними вимогами зустрічного позову щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог банку в частині стягнення з ОСОБА_1 нарахованої комісії у розмірі 27 599 грн.55 коп.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку не звернув на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 щодо стягнення щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 27 599 грн.55 коп., і у цій частині у задоволенні позову банку слід відмовити.

Суд першої інстанції відповідно до ст. 263 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення, не з`ясував, що виходячи з умов п. 5.1 договору кредиту правила нарахування штрафу та пені, яка передбачена п. б п. 4.2.3 договору кредиту (а.с. 8 на звороті, а.с. 9) , належать до одного виду цивільної відповідальності, відбувається за одне й те ж правопорушення: невиконанні умов договору про вчасне повернення суми кредиту та сплаті процентів.

Згідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У статті 549 ЦК України надано наступне поняття неустойки:

1. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

2. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

3. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, пеня та штраф належить до одного виду відповідальності за порушення боржником зобов`язання, неустойки. Суд всупереч положень ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення не навів доказів, які відсутні в матеріалах справи, на підтвердження своїх висновків про те, що пеня і штраф нараховуються за різні порушення умов договору.

З вищевикладеного слідує, що зустрічний позов щодо визнання недійсним п.5.1 кредитного договору № /Т/973835 від 13 листопада 2013 року між ОСОБА_1 до ПАТ «Актабанк» підлягає задоволенню.

Крім того, в контексті прямо встановленого у ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про нікчемність зазначених у п. 2.1.2.1 умов договору щодо нарахування комісії за видачу кредиту в розмірі 1000 грн., суду необхідно застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину у вигляді безпідставного нарахування банком заборгованості по комісії на суму 27599,55 грн. тому позов банку в цій частині не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у стягненні заявленої банком в суді вимоги про дострокове повернення заборгованості по тілу кредиту в сумі 25003,13 грн. суд першої інстанції порушив наведену норму ч. 2 ст. 1050 ЦК України про право банку вимагати в суді дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу, яке не обумовлено обов`язком направляти боржнику з цього приводу досудову вимогу.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд першої інстанції порушив вказані норми матеріального права, то відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення підлягає зміні та частковому скасуванню.

Стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» суми простроченої заборгованості підлягає зменшенню до 20841,75 грн.

Разом з тим, підлягає додатковому стягненню з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" 25003,13 грн. строкової заборгованості по тілу кредиту, а всього необхідно стягнути на його користь заборгованість по договору кредиту на суму 45844,88 грн.

Оскаржене рішення районного суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» заборгованості по комісії в сумі 27599,55 грн. та 7000 грн. штрафу підлягає скасуванню, оскільки у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» в цій частині - слід відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 - необхідно задовольнити. Визнати недійсним п.5.1 кредитного договору № /Т/973835 від 13 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Актабанк».

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, в порядку перерозподілу судових витрат, понесених при розгляді справи в суді першої інстанції слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКТАБАНК» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" 785,46? грн. судового збору та стягнути з ПАТ «Актабанк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн.20 коп., від сплати якого був звільнений позивач відповідно до закону «Про захист прав споживачів».

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ПАТ «Актабанк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Циганенка Олексія Петровича - задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2016 року -змінити.

Зменшити стягнення з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» суми простроченої заборгованості до 20841,75 грн.

Додатково стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" 25003,13 грн. строкової заборгованості по тілу кредиту, а всього стягнути на його користь заборгованість по договору кредиту на суму 45844,88 грн.

Скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» заборгованості по комісії в сумі 27599,55 грн. та 7000 грн. штрафу, у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» в цій частині - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 - задовольнити. Визнати недійсним п.5.1 кредитного договору № /Т/973835 від 13 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Актабанк».

В порядку перерозподілу судових витрат, понесених при розгляді справи в суді першої інстанції стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКТАБАНК» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" 785,46? грн. судового збору та стягнути з ПАТ «Актабанк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн.20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 23.09.2019.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.