Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 760/12839/15-ц

провадження № 61-18585св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представник позивача - Давидюк Ірина Андріївна,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року у складі судді Демидовської А. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 03 травня 2007 року банк надав ОСОБА_5 245 000,00 дол. США за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 577/72672 (далі - договір кредитної лінії), у якому визначено термін повернення коштів - до 02 травня 2017 року. Договір кредитної лінії забезпечений договором іпотеки від 03 травня 2007 року № 35.02.-09/167 (далі - іпотечний договір), укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1. Позичальник неналежно виконує зобов'язання за договором кредитної лінії, не погашає кредит згідно з графіком та не сплачує проценти за користування кредитними коштами.

За викладених обставин ПАТ «Укрсоцбанк» просив у рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії у сумі 143 774,90 дол. США, у тому числі: 105 967,09 дол. США - заборгованість за кредитом, 37 807,81 дол. США - проценти за користування кредитним коштами, звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії, укладеним між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_5 на загальну суму 143 774,90 дол. США, що еквівалентно 3 066 597,00 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 99,2 кв. м, житловою площею 60,4 кв. м, шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за договором кредитної лінії існує заборгованість та позивач відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» має право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд відхилив заяву про застосування у справі строків позовної давності, мотивуючи тим, що останній платіж за кредитом здійснений 05 березня 2012 року, у зв'язку з цим строк позовної давності переривався.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованим, посилання відповідача на Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» не заслуговує на увагу, оскільки не стосується по суті розгляду справи. Доводи відповідача щодо фальшивості наданих позивачем документів не підтверджуються належними та допустимими доказами; ОСОБА_4 не спростована обставина наявності заборгованості за договором кредитної лінії та її розміру.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 20 березня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції, зупинено виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України № 2147-VIII та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 квітня 2018 року справу передано до Верхового Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2019 року справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п'яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували при вирішенні спору статтю 39 Закону України «Про іпотеку» та правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, не дослідили у справі питання початкової ціни предмета іпотеки. Крім того, суди не застосували частину другу статті 215 та частину другу статті 1055 ЦК України, правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12; ОСОБА_4 зазначає, що договір кредитної лінії є нікчемним, а визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, іпотека не може забезпечувати виконання недійсного зобов'язання. Висновки судів попередніх інстанцій щодо переривання строків позовної давності вважає передчасними, оскільки банк не надав квитанцій, касових ордерів чи іншого підтвердження платежу від 05 березня 2012 року та здійснення цього платежу особисто нею; суди не досліджували графік погашення кредитної заборгованості. Також додатково зазначала, що у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором кредитної лінії було змінено строк виконання основного зобов'язання та банк мав право протягом трьох років з 04 квітня 2012 року звернутись до суду щодо захисту свої прав, проте позов пред'явлено лише 06 липня 2015 року.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 03 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 577/72672 (далі - договір кредитної лінії), за умовами якого банк зобов'язувався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру 245 000,00 дол. США зі сплатою 12,85 % річних, кінцевий термін повернення кредиту - до 02 травня 2017 року.

На забезпечення повного та своєчасного виконання позичальником зобов'язань за договором кредитної лінії щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотечної вимоги між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір від 03 травня 2007 року № 35.02.-09/167 (далі - іпотечний договір), згідно з умовами якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 99,2 кв. м.

У пункті 1.2 іпотечного договору сторони визначили заставну вартість предмета іпотеки за згодою сторін у сумі 1 767 500,00 грн, що еквівалентно 350 000,00 дол. США.

Відповідно до пункту 2.4.3 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання позичальником хоча б одного із своїх обов'язків - вимагати достроково виконання позичальником основного зобов'язання, а у разі невиконання - задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (пункт 2.4.4 іпотечного договору).

Суди встановили, що АКБ «Укрсоцбанк» узяті на себе зобов'язання згідно з договором кредитної лінії виконало належним чином, надало ОСОБА_5 кредитні кошти у загальній сумі 245 000,00 дол. США.

Станом на 19 червня 2015 року заборгованість за договором кредитної лінії становить 143 774,90 дол. США, в тому числі: 105 967,09 дол. США, що еквівалентно 2 260 188,38 грн, - заборгованість за кредитом, 37 807,71 дол. США, що еквівалентно 806 408,62 грн - заборгованість за процентами.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» (у редакцій, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі, яка переглядається, встановивши заборгованість за кредитним договором, направлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання, невиконання цієї вимоги позичальником та майновим поручителем, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи касаційної скарги щодо спливу строків позовної давності до вимог банку, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

У пункті 4.4 договору кредитної лінії сторони домовились, що в разі невиконання позичальником зобов'язань, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитом та повернення в повному обсязі кредиту згідно з графіком протягом більше 30 календарних днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов'язаний погасити кредит та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту.

У пункті 3.1 договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання іпотекодежатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суди встановили, що договір кредитної лінії передбачає строки виконання зобов'язань за щомісячним погашенням платежів.

З 05 березня 2012 року ОСОБА_5 не сплачував коштів за кредитом.

09 червня 2015 року у зв'язку з порушенням позичальником умов договору кредитної лінії, банк направив ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як майновому поручителю вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання у сумі 133 244,68 дол. США.

Шляхом пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту банк змінив строк виконання основного зобов'язання.

У такому разі перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Зважаючи на те, що ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з вимогою щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у липні 2015 року, то передбачений статтею 257 ЦК України строк позовної давності не сплинув.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій у справі узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, на які міститься посилання у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили питання початкової ціни реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, прийняв рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу нерухомого майна з прилюдних торгів за ціною, встановленою на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Установлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні за такою процедурою відповідає частині шостій статті 38 Закону України «Про іпотеку» у редакцій, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) дійшла правового висновку, що не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень, оскільки, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Доводи касаційної скарги щодо нікчемності основного зобов'язання є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_4 не зазначає будь-яких правових підстав, з яких договір кредитної лінії може вважатись недійсним (нікчемним); посилання у касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12, є беззмістовним, оскільки підстави поданого позову та обставини справи відрізняються від тих, що встановлені у справі, яка розглядається.

При цьому, визнання правочину недійсним судом не вимагається лише у разі, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (частина друга статті 215 ЦК України).

Нікчемними є правочини, недійсність яких встановлене законом (частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України та ін.).

Обставин, з якими закон пов'язує нікчемність правочину у справі немає, під час судового розгляду ОСОБА_4 не зазначила жодної підстави, за якої кредитний договір може вважатись нікчемним.

Також ОСОБА_4 не спростувала надані позивачем докази, не представила до судів першої та апеляційної інстанцій свого розрахунку за кредитним договором, який би давав підстави вважати, що суди попередніх інстанції не з'ясували зазначених обставин, не дослідили графік погашення кредитної заборгованості.

За викладених обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року зупинено виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання (дію) цього судового рішення.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання (дію) рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько
С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик