Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 343/2164/15-ц

провадження № 61-16212св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Малотур`янська сільська рада

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року в складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Беркій О. Ю., Максюти І. О.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 і Малотур`янської сільської ради про визнання недійсним рішення сесії Малотур`янської сільської ради Долинського району від 07 травня 2010 року про виділення земельної ділянки ОСОБА_2 і виданого на його підставі державного акта про право власності на землю.

Позов мотивований тим, що рішенням сесії Малотур`янської сільської ради Долинського району від 24 лютого 2002 року позивачу надано земельну ділянку в районі качалки нижче озера розміром 0,15 га під город з правом приватизації. Відповідно до повідомлення виконавчого комітету Малотур`янської сільської ради Долинського району від 22 травня 2008 року № 82 земельна ділянка, яка знаходиться в районі качалки згідно з генпланом, розробленим Малотур`янською сільською радою, затвердженим сесією 25 січня 2008 року, належить до земель індивідуальної житлової забудови. З метою виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вона звернулася до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 . За результатами геодезичних обмірів встановлено, що її земельна ділянка накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 , яка надана йому рішенням Малотур`янської сільської ради від 07 травня 2010 року. ОСОБА_1 посилається на те, що Малотур`янська сільська рада прийняла рішення про надання ОСОБА_2 земельної ділянки, частина якої з 2002 року перебуває в її користуванні, що перешкоджає їй реалізувати своє право на приватизацію даної земельної ділянки.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Долинського районного суду від 13 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено, визнано недійсним і скасовано рішення сесії Малотур`янської сільської ради Долинського району від 07 травня 2010 року про виділення земельної ділянки ОСОБА_2 , визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 271570, виданий на ім`я ОСОБА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0623, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00279 та скасовано його реєстрацію.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Малотур`янської сільської ради від 24 лютого 2002 року було надано земельну ділянку в районі качалки нижче озера ОСОБА_5 розміром 0,15 га з правом приватизації. Рішенням Малотур`янської сільської ради від 07 травня 2010 року № 1155-25/10 ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,1008 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 271570 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1008 га на АДРЕСА_2 за кадастровим номером :01:001: 0623 . Надана ОСОБА_1 земельна ділянка в районі качалки нижче озера розміром 0,15 га з правом приватизації не була вилучена у позивачки, вона не відмовлялась від права користування даною земельною ділянкою. Рішенням Долинського районного суду від 06 квітня 2016 року визнано недійсним та скасовано рішення Малотур`янської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 24 лютого 2002 року про надання ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,15 га в районі качалки нижче озера з правом приватизації. Дане рішення набрало законної сили 05 липня 2016 року. У судовому засіданні встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,15 га в районі качалки нижче озера ОСОБА_7 частково перетинається з земельною ділянкою ОСОБА_2 , тому є порушення суб`єктивних прав позивачки, оскільки вона фактично здійснюючи користування своєю земельною ділянкою, юридично позбавлена можливості оформити на неї право власності.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Долинського районного суду від 13 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Малотур`янської сільської ради про визнання недійсним і скасування рішення сесії сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, щорішенням Долинського районного суду від 06 квітня 2016 року задоволено позов Малотур`янської сільської ради, визнано недійсним і скасовано рішення Малотур`янської сільської ради від 24 лютого 2002 року про надання ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,15 га в районі качалки нижче озера з правом приватизації. Ухвалюючи зазначене рішення, суд виходив із того, що земельна ділянка надана ОСОБА_1 станом на час прийняття рішення у 2002 році знаходилася за межами населеного пункту с. Мала Тур`я і введена в межі населеного пункту лише у 2007 році, тобто сільська рада перевищила свої повноваження, оскільки розпорядження такими землями належало до компетенції відповідних органів виконавчої влади (районної державної адміністрації). Судом встановлено, що межі земельної ділянки ОСОБА_1 на місцевості не встановлювалися, а саме рішення не містить конкретного місця розташування земельної ділянки, не зазначено її цільового призначення. Судом також встановлено, що дана земельна ділянка за ОСОБА_1 не обліковувалася.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року, подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та залишити у силі рішення суду першої інстанції. Також просила зупинити виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

21 червня 2017 року ухвалою ВССУ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 березня 2018 року справу № 343/2164/15-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд вирішив справу з посиланням на рішення Долинського районного суду від 06 квітня 2016 року, яким визнано недійсним і скасовано рішення Малотур`янської сільської ради від 24 лютого 2002 року про надання ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,15 га. Проте на час оскаржуваного рішення сільської ради від 07 травня 2010 року № 1155-25/10 рішення щодо виділення їй земельної ділянки було чинним, а тому оскаржуване рішення є незаконним, оскільки суперечило рішенню сільської ради від 24 лютого 2002 року. Позивач фактично користується тією ділянкою, яка накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 . Позивач вважає, що вилучення у неї земельної ділянки могло бути здійснено лише у судовому порядку. ОСОБА_1 вважає, що апеляційний суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції незаконно, оскільки відповідач пропустив строк на апеляційне оскарження та не просив його поновити з посиланням на поважні причини пропуску.

Позиції інших учасників

У серпні 2017 року відповідач ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслав до ВССУ заперечення, в яких просив відхилити касаційну скаргу та оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що ним дотримано процедуру отримання земельної ділянки у власність, у тому числі погоджені межі земельної ділянки з власниками суміжних земельних ділянок, до яких позивач не належить, оскільки земельна ділянка, якою користується позивач, не межує з його земельною ділянкою. Судом першої інстанції взято до уваги наданий позивачем план земельної ділянки, на підставі якого зроблено висновок про накладення земельних ділянок позивача та ОСОБА_2 , проте такий план не є допустимим доказом, позивачу в установленому порядку земельна ділянка на місцевості не визначалася, у рішенні 2002 року, на яке посилається позивач, вони не визначені. Крім того, з цього плану вбачається, що з земельною ділянкою позивача межують земельні ділянки за №№ НОМЕР_2 і НОМЕР_3 , тоді як ділянка ОСОБА_2 має № 29, що не накладається на земельну ділянку позивача. На плані є незастережені виправлення, виконані від руки, закреслені номера ділянок, внесені нові номера ділянок з метою спотворення обставин справи. Подібні документи мають бути складені в оригіналі відповідною землевпорядною організацією та погодженні з органом місцевого самоврядування та суміжними землекористувачами (власникам). Позивач не надала жодного допустимого доказу, який би підвереджував конкретне місце розташування її земельної ділянки, крім загального посилання на район качалки нижче озера, а отже і того, що її земельна ділянка межує з земельною ділянкою ОСОБА_2 . Суд першої інстанції не взяв до уваги рішення Долинського районного суду від 06 квітня 2016 року. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав вчасно, оскільки рішення суду першої інстанції було проголошено 13 лютого 2017 року без присутності сторін, повний текст рішення виготовлено 16 лютого 2017 року, 22 лютого 2017 року копія рішення суду першої інстанції була отримана ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи, апеляційна скарга була подана 27 лютого 2017 року у межах строку на апеляційне оскарження.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Малотур`янської сільської ради від 24 лютого 2002 року ОСОБА_5 надано земельну ділянку в районі качалки нижче озера розміром 0,15 га з правом приватизації.

Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 10 листопада 2015 року № 5 підтверджено дошлюбне прізвище позивача - ОСОБА_6.

Рішенням Малотур`янської сільської ради від 07 травня 2010 року № 1155-25/10 ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,1008 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Малотур`янської сільської ради від 07 травня 2010 року № 1155-25/10 ОСОБА_2 видано державний акт від 30 квітня 2011 року серії ЯЛ № 271570, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00279, відповідно до якого він є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1008 га на АДРЕСА_1 за кадастровим номером :01:001:0623.

Рішенням Долинського районного суду від 06 квітня 2016 року задоволено позов Малотур`янської сільської ради, визнано недійсним і скасовано рішення Малотур`янської сільської ради від 24 лютого 2002 року про надання ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,15 га в районі качалки, нижче озера, з правом приватизації. Дане рішення мотивоване тим, що земельна ділянка, надана ОСОБА_1 , станом на час прийняття рішення у 2002 році знаходилася за межами населеного пункту с. Мала Тур`я та введена в межі населеного пункту лише у 2007 році, тобто сільська рада перевищила свої повноваження, оскільки розпорядження такими землями належало до компетенції відповідних органів виконавчої влади (районної державної адміністрації). Судом встановлено, що межі земельної ділянки ОСОБА_1 на місцевості не встановлювалися, а саме рішення не містить конкретного місця розташування земельної ділянки, не зазначено її цільового призначення, дана земельна ділянка за ОСОБА_1 не обліковувалася.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного (або господарського) судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу Українита пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Дана позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 809/739/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17.

Оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування у відповідача виникло право власності, то даний спір з урахуванням суб`єктного складу учасників належить до цивільної юрисдикції.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 3 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Матеріали справи підтверджують висновок апеляційного суду про недоведеність позивачем допустимими доказами наявності у неї речового права на земельну ділянку, яка накладається на земельну ділянку, право власності на яку оформив ОСОБА_2 Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав доказів того, що у її користуванні перебуває земельна ділянка, місце розташування якої було визначено у встановленому законом порядку. Рішення Малотур`янської сільської ради від 24 лютого 2002 року, на яке посилається позивач у позовній заяві, не містить конкретного місця розташування земельної ділянки.

З огляду на недоведення позивачем факту порушення її речових прав на певну земельну ділянку внаслідок постановлення рішення Малотур`янської сільської ради від 07 травня 2010 року № 1155-25/10 та видачі ОСОБА_2 державного акту від 30 квітня 2011 року серії ЯЛ № 271570, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Апеляційний суд, постановляючи рішення у даній справі, правильно послався на обставини, встановлені рішенням Долинського районного суду від 06 квітня 2016 року, яким визнано недійсним та скасовано рішення Малотур`янської сільської ради від 24 лютого 2002 року про надання ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,15 га в районі качалки нижче озера з правом приватизації. Судом у зазначеній справі встановлена незаконність рішення Малотур`янської сільської ради від 24 лютого 2002 року з обставин, які існували на час його прийняття, а саме, що земельна ділянка, надана ОСОБА_1 , станом на час прийняття рішення у 2002 році знаходилася за межами населеного пункту с. Мала Тур`я та введена в межі населеного пункту лише у 2007 році, тобто сільська рада прийняла дане рішення з перевищенням своїх повноважень.

Зазначені обставини спростовують доводи касаційної скарги про те, що існування рішення Малотур`янської сільської ради від 24 лютого 2002 року виключало законність прийняття даною сільською радою рішення від 07 травня 2010 року.

Доводи касаційної скарги про порушення ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи розпочатий 10 лютого 2017 року. 10 лютого 2017 року суд видалився до нарадчої кімнати. Рішення суду було проголошено 13 лютого 2017 року. У журналі судового засідання не зазначено про присутність учасників справи під час проголошення судом першої інстанції рішення у справі. Звукозапис судового засідання 13 лютого 2017 року також не свідчить про присутність ОСОБА_2 під час проголошення даного рішення.

Повний текст рішення ОСОБА_2 отримав 22 лютого 2017 року, а апеляційну скаргу подав 27 лютого 2017 року, не пропустивши строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду постановлено без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення,є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов