Єдиний унікальний номер 235/6118/18 Номер провадження 22-ц/804/321/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

представника відповідача - адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 235/6118/18 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" про стягнення оплати за час простою, компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2018 року у складі судді Назаренко Г.В., -

В С Т А Н О В И В:

03 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" (далі ТОВ "Краснолиманське") про стягнення оплати за час простою, компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначав, що з 10 вересня 2012 року працював прохідником підземним 5 розряду з повним підземним робочим днем у шахті на ТОВ "Краснолиманське".

За угодою сторін від 13 вересня 2018 року він був звільнений за п. 1 ст. 36 КЗпП України 01 листопада 2014 року.

В день звільнення 01 листопада 2014 року відповідач з ним не розрахувався. Лише 13 вересня 2018 року виплатив йому заборгованість по заробітній платі за серпень 2014 року та компенсацію за невикористану відпустку, щодо яких відсутній спір про їх розмір.

Оскільки в день звільнення відповідач з ним не розрахувався, він відповідно до ст. 117 КЗпП України має право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 листопада 2014 року по 13 вересня 2018 року (964 робочі дні), який виходячи з його заробітної плати за липень та серпень 2014 року складає 355 532,84 грн.

Оскільки належну йому заробітну плату у сумі 9 968 грн. відповідач виплатив 13 вересня 2018 року з порушенням строків її виплати, відповідач відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати" повинен виплатити йому компенсацію втрати частини цих доходів, яка складає 9 509,47 грн.

Крім того, при звільненні відповідач не оплатив йому час простою не з вини працівника за вересень та жовтень 2014 року.

Відповідно до п. 9.10 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (обєднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 року, час простою не з вини працівника підлягає оплаті в розмірі не нижче встановленої тарифної ставки за відпрацьований час.

Відповідно до п. 9.4.1 Галузевої угоди мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду встановлюється на рівні не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Таблицею 1 додатку 1 до Умов оплати праці працівників вугільної промисловості, які є додатком до розділу 9 Угоди, встановлені коефіцієнти співвідношення розмірів годинних тарифних ставок і мінімальної годинної тарифної ставки, передбаченої п. 9.4.1 Галузевої угоди, зокрема, для працівників 5 розряду, що працюють на підземних роботах, встановлено коефіцієнт 5,009.

Тобто, його мінімальна тарифна ставка у 2014 році відповідно до Галузевої угоди становила 7 321,15 грн. (1 218 грн. х 120% х 5,009) і відповідно за час простою за вересень та жовтень 2014 року відповідач мав йому нарахувати 14 642,30 грн. (7 321,15 грн. х 2).

Просив стягнути з ТОВ "Краснолиманське" на його користь:

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 листопада 2014 року по 13 вересня 2018 року в сумі 355 532,84 грн.;

- компенсацію втрати частини доходів внаслідок порушення строків їх виплати в сумі 9 509,47 грн.

- оплату часу вимушеного простою не з вини працівника за вересень та жовтень 2014 року в сумі 14 642,30 грн. (а.с. 1 - 5).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 50 - 54).

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05 липня 2016 року діє ОСОБА_3 (а.с. 6), в апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення оплати за час простою, суд не врахував, що 13 вересня 2018 року відповідач виплатив позивачу не оплату за час простою, а заборгованість із заробітної плати за серпень 2014 року та компенсацію за невикористану відпустку. Крім того, суд проігнорував, що відповідно до п. 9.10, п. 9.4.1 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками, що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року оплата простою за вересень та жовтень 2014 року ним була розрахована у сумі 14 642,30 грн., виходячи з мінімальної місячної тарифної ставки 7 321,15 грн. Суд, погодившись з оплатою простою в розмірі 2/3 тарифної ставки, а не повної тарифної ставки, в порушення ст. 5 Закону України "Про колективні договори і угоди" не застосував гарантії, встановлені Галузевою угодою, як щодо оплати простою в розмірі повної тарифної ставки, так і щодо мінімального розміру цієї тарифної ставки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплат, суд послався на те, що заява про звільнення була подана 13 вересня 2018 року і в цей же день відбувся остаточний розрахунок з позивачем. Проте суд не врахував, що час простою відповідач мав оплатити у встановлені у колективному договорі строки виплати заробітної плати, а саме, час простою за вересень 2014 року - не пізніше 07 жовтня 2014 року, за жовтень 2014 року - не пізніше 07 листопада 2014 року. Посилання відповідача на неможливість своєчасної оплати часу простою з причини захоплення його невідомими озброєними особами не є підставою для незастосування ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадян втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати". Надані відповідачем копії сертифікатів ТПП № 2024 та № 1348, які засвідчують настання обставин непереборної сили, стосуються виключно податкових зобовязань відповідача та не відміняють обовязку відповідача щодо своєчасних розрахунків з оплати праці з працівниками. Належні йому суми оплати праці були виплачені відповідачем з затримкою майже в 4 роки, внаслідок чого грошові кошти знецінилися і на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд послався на те, що заява про звільнення була подана 13 вересня 2018 року і в цей же день відбувся остаточний розрахунок. Проте відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Днем звільнення є 01 листопада 2014 року і в цей день відповідач з ним не розрахувався, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (а.с. 57 - 60).

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ТОВ "Краснолиманське" просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зазначає, що підприємство здійснювало свою виробничу діяльність у відповідності до діючого законодавства України, отриманого в установленому законом порядку Спеціального дозволу на користування надрами № 3316 від 19.12.2003 року та акту про надання гірничого відводу № 2724 від 24.12.2013 року з метою розробки родовищ камяного вугілля в технічних межах шахтного поля ТОВ "Краснолиманське" на полі діючої шахти "Краснолиманська" по пластах m42,13) k5+k5B.

Згідно договорів оренди державного майна № 2742/2006 від 29.06.2006 року, № 3503/2008 та № 3504/2008 від 28.08.2008 року, укладених з РВ Фонду державного майна України по Донецькій області, підприємство орендувало приміщення, розташовані на території ДП "ВК "Краснолиманська", з метою розміщення в них апарату управління, ГШО, тощо.

05 вересня 2014 року невідомими озброєними особами під керівництвом колишнього директора шахти ОСОБА_4, його спільників ОСОБА_5 та інших відбулося збройне незаконне захоплення Державного підприємства "Вугільна компанія "Краснолиманська", на території якого здійснював свою господарську діяльність відповідач.

01 жовтня 2014 року вказаними особами, що контролювали територію та органи управління ДП "ВК "Краснолиманська", із застосуванням погроз фізичного насильства злочинним шляхом було видалено у примусовому порядку всіх працівників ТОВ "Краснолиманське" з території підприємства, з наданням їм наказу покинути офісні приміщення та припинити здійснення трудової діяльності

Діяльність підприємства була повністю паралізована, відсутній будь-який контроль за додержанням трудових прав і соціальних гарантій працівників, повністю не контролювалися процеси, що забезпечують промислову безпеку вугледобувного підприємства, припинені відрахування до місцевого та державних бюджетів.

За фактами захоплення невстановленими особами адміністративних будівель ДП "ВК "Краснолиманська" та ТОВ "Краснолиманське", а також заволодіння чужим майном шляхом обману у великих розмірах відкрито кримінальне провадження № 0000546 від 11.09.2014 року, у якому ТОВ "Краснолиманське" має процесуальний статус потерпілого.

За фактом незаконного заволодіння та використання майна ТОВ "Краснолиманське" та за фактом вчинення службових злочинів колишньому в.о. генерального директора ДП "ВК "Краснолиманська" ОСОБА_4 було предявлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України. Наразі обвинувальний акт у відношенні ОСОБА_4 та його спільника ОСОБА_6 перебуває на розгляді у Красноармійському міськрайонному суді Донецької області (ЄУН 235/2649/16-к).

Факт настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) для ТОВ "Краснолиманське" підтверджується і Сертифікатами (висновками) Торгово-промислової палати України № 1348 від 04.11.2014 року та № 2024 від 01.12.2014 року.

З огляду на зазначені обставини, які є наслідками вчинення кримінальних правопорушень по відношенню до відповідача і його працівників, відповідач не мав обєктивної можливості здійснити за місцем свого місцезнаходження, тобто за адресою: 85310, Донецька область, м. Родинське, ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська", дії щодо реалізації трудових прав своїх працівників, зокрема, виплати заробітної плати у строки, встановлені законом, виплати сум в рахунок остаточного розрахунку.

Відсутність вини власника у порушенні трудових прав працівників, в тому числі встановлених строків виплати заробітної плати, відповідачем доведена і постановою про закриття 13.05.2016 року кримінального провадження за ознаками порушення посадовими особами ТОВ "Краснолиманське" законодавства про працю.

У звязку із відсутністю вини власника у порушенні трудових прав працівників, в тому числі встановлених строків виплати заробітної плати, підстави для стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати" та відповідно до ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Крім того, представник позивача звернулась до відділу кадрів підприємства з заявою про звільнення лише 13 вересня 2018 року, зазначивши датою звільнення 01 листопада 2014 року, що унеможливлює здійснення розрахунку 01 листопада 2014 року і технічно, і фізично.

Відповідно до частини 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), що також продубльовано в наказі про встановлення простою № 187-к від 03 жовтня 2014 року.

Відповідач оплатив позивачу час простою не з вини працівника у розмірі 2/3 тарифної ставки. Представник позивача помилково вважає, що оплату простою позивачу не здійснено.

Перед підписанням наказу про звільнення від 13.09.2018 року № 973к та угоди про розірвання трудового договору від 13.09.2018 року представника позивача було ознайомлено із змістом зазначених документів, заперечень щодо суми компенсації та/або умов угоди про розірвання трудового договору представник не заявляла, зазначені документи підписувались представником добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій, а тому заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (а.с. 83 - 85).

У судове засідання апеляційного суду 23 січня 2019 року зявився представник відповідача - ТОВ "Краснолиманське" адвокат ОСОБА_1, яка діє на підставі ордеру серії ДН № 045404 від 23.01.2019 року (а.с. 97).

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не зявилися; судові повістки - повідомлення про розгляд справи 23 січня 2019 року отримали 03 січня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 92, а.с. 93).

Позивач та його представник апеляційний суд про причини неявки у судове засідання 23 січня 2019 року не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися у судове засідання без поважних причин.

Раніше в апеляційній скарзі позивач просив судове засідання в суді апеляційної інстанції провести без його участі (а.с. 57 - 60).

Апеляційний суд визнав можливим розпочати 23 січня 2019 року розгляд справи у відсутність позивача та його представника, явка яких у судове засідання обов'язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача - ТОВ "Краснолиманське" ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

У судовому засіданні 23 січня 2019 року була оголошена перерва до 13 лютого 2019 року для надання відповідачем детального розрахунку виплачених позивачу 13 вересня 2018 року сум та колективного договору.

У судове засідання апеляційного суду 13 лютого 2019 року зявився представник відповідача - ТОВ "Краснолиманське" ОСОБА_1, яка надала бухгалтерську довідку про нараховані позивачу види оплат за вересень, жовтень та листопад 2014 року з зазначенням кількості днів (годин), за які вони нараховані, та колективний договір.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не зявилися; судові повістки - повідомлення про розгляд справи 13 лютого 2019 року отримали 26 січня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 105, а.с. 106).

30 січня 2019 року до апеляційного суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про розгляд справи без її та позивача участі (а.с. 103 - 104).

Апеляційний суд відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та його представника, явка яких у судове засідання обов'язковою не визнавалася та які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ "Краснолиманське" з 10 жовтня 2012 року (наказ № 170к від 10.09.2012) по 01 листопада 2014 року (наказ № 973к від 13.09.2018), працював прохідником підземним 5 розряду з повним підземним робочим днем в шахті, звільнений за згодою сторін за п. 1 частини 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується його трудовою книжкою (а.с. 10 - 15).

Згідно наказів ТОВ "Краснолиманське" від 03.10.2014 року № 187к "Про встановлення простою підприємства" та від 15.01.2018 року № 2 "Про поновлення господарської діяльності підприємства" з 01 жовтня 2014 року по 15 січня 2018 року на підприємстві вцілому був встановлений простій з причин, не повязаних з виною працівників; наказом від 03.10.2014 року №187к встановлено, що розрахунки заробітної плати за весь період простою для працівників проводити виходячи із розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого робітнику розряду/окладу; працівникам підприємства дозволено не виходити на роботу до закінчення простою, крім працівників, які мають бути задіяні у роботах з підтримки життєдіяльності підприємства, а саме - роботоспроможності гірничошахтного устаткування, попередження затоплення гірничих виробіток тощо (а.с. 42, а.с. 43).

13 вересня 2018 року представник позивача звернулась до відповідача з заявою про звільнення ОСОБА_2 за угодою сторін відповідно до п. 1 частини 1 ст. 36 КЗпП України з 01 листопада 2014 року, надала до відділу кадрів трудову книжку позивача для внесення запису про звільнення (а.с. 37).

Наказом ТОВ "Краснолиманське" від 13.09.2018 року № 973к ОСОБА_2 звільнено з 01 листопада 2014 року за угодою сторін відповідно до п. 1 частини 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 38).

Згідно довідки ТОВ "Краснолиманське" від 30.10.2018 року № 371 при звільненні за наказом № 973-к від 13.09.2018 року ОСОБА_2 за період 01.09.2014 - 01.11.2014 були нараховані розрахункові суми в розмірі 12 383,40 грн., в тому числі за вересень 2014 року нараховано 4 707,80 грн., до виплати 3 789,78 грн. (3 дні за тарифом, 19 днів - 2/3 тарифної ставки), за жовтень 2014 року нараховано 4 326,76 грн., до виплати 3 483,04 грн. (23 дні - 2/3 тарифної ставки), за листопад 2014 року нараховано 3 348,84 грн., до виплати 2 695,82 грн. (а.с. 35).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення оплати за час простою не з вини працівника за вересень та жовтень 2014 року в сумі 14 642,30 грн., суд першої інстанції виходив з того, що згідно довідки ТОВ "Краснолиманське" від 30.10.2018 року № 371 ОСОБА_2 була нарахована оплата простою за 19 днів вересня 2014 року та за 23 дні жовтня 2014 року з розрахунку 2/3 тарифної ставки, виплата яких здійснена при його звільненні 13 вересня 2018 року, у звязку з чим підстав для стягнення оплати простою не має.

Не погоджуючись з рішенням суду в цій частині, позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що 13 вересня 2018 року відповідач виплатив йому не оплату за час простою за вересень та жовтень 2014 року, а заборгованість по заробітній платі за серпень 2014 року та компенсацію за невикористану відпустку.

Зазначені доводи апеляційної скарги позивача є необґрунтованими.

З матеріалів справи встановлено, що 13 вересня 2018 року між позивачем та відповідачем була підписана угода про розірвання трудового договору в порядку п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно якої у звязку із фактичним припиненням працівником трудових відносин з ТОВ "Краснолиманське" сторони дійшли згоди розірвати трудовий договір роботодавця з працівником 01.11.2014 року за згодою сторін відповідно до п. 1 частини 1 ст. 36 КЗпП України; днем звільнення працівника вважати 01.11.2014 року; сторонами погоджено, що роботодавець на вимогу працівника здійснює розрахунок з ним за весь час роботи в ТОВ "Краснолиманське" по день звільнення та сплачує працівнику всі належні йому грошові кошти в сумі 9 968,64 грн. не пізніше дня, що слідує за днем укладення цієї угоди (а.с. 23).

Сторони визнають, що грошові кошти у сумі 9 968,64 грн. позивачу виплачені 13 вересня 2018 року.

Згідно довідок ТОВ "Краснолиманське" від 30.10.2018 року № 371 та бухгалтерської довідки № б/н сума 9 968,64 грн. включає в себе належну ОСОБА_2 вже до виплати заробітну плату за вересень 2014 року у сумі 3 789,78 грн., в тому числі за 3 робочі дні та за 19 днів (114 годин) простою з розрахунку 2/3 тарифної ставки; за жовтень 2014 року - у сумі 3 483,04 грн. за 23 дні (138 годин) простою з розрахунку 2/3 тарифної ставки; за листопад 2014 року - у сумі 2 695,82 грн. за 1 день відпустки та компенсації за 10 днів невикористаної відпустки (а.с. 35, а.с. 114).

Згідно наданого відповідачем до апеляційного суду розрахункового листка за серпень 2014 року позивачу за серпень 2014 року була нарахована заробітна плата, в тому числі оплата за відпустку, у загальній сумі 8 494,24 грн. та після утримання з цієї суми податків була виплачена шляхом перерахування на банкомат у сумі 7 157,25 грн. (а.с. 115), що узгоджується з наданими позивачем до суду першої інстанції Індивідуальними відомостями про застраховану особу, сформованими 30 березня 2017 року Пенсійним фондом України, згідно яких позивачу нарахована заробітна плата за серпень 2014 року у сумі 8 494,24 грн., з яких сплачено страхові внески (а.с. 17 - 22).

Зазначені відомості щодо виплати позивачу заробітної плати за серпень 2014 року узгоджуються з нормами частини 8 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (в редакції станом на вересень 2014 року), згідно якої платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону (роботодавці), під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов'язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Отже, наявність у Індивідуальних відомостях про застраховану особу, сформованих 30 березня 2017 року Пенсійним фондом України, відомостей про сплату відповідачем страхових внесків з заробітної плати за серпень 2014 року у сумі 8 494,24 грн., свідчить про те, що позивачем заробітна плата за серпень 2014 року отримана.

Наказом ТОВ "Краснолиманське" від 03.10.2014 року № 187к "Про встановлення простою підприємства" встановлено, що розрахунки заробітної плати за весь період простою для працівників проводити виходячи із розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого робітнику розряду/окладу (а.с. 42).

Згідно довідок ТОВ "Краснолиманське" від 30.10.2018 року № 371 та бухгалтерської довідки № б/н оплата простою позивачу за вересень 2014 року за 19 днів (114 годин) та за жовтень 2014 року за 23 дні (138 годин) проведена, виходячи з 2/3 тарифної ставки (а.с. 35, а.с. 114), тобто відповідно до частини 1 ст. 113 КЗпП України, яка передбачає, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Доводи апеляційної скарги про те, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення оплати за час простою за вересень та жовтень 2014 року, суд першої інстанції не застосував норму ст. 5 Закону України "Про колективні договори і угоди" та гарантії, встановлені п. 9.10 Галузевої угоди щодо оплати часу простою не нижче встановленої ставки за відпрацьований час, а також гарантії, встановлені п. 9.4.1 Галузевої угоди щодо розміру місячної тарифної ставки, є необгрунтованими.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 року, Угода поширюється на працівників, що працюють на умовах найму на підприємствах, в об'єднаннях, компаніях, товариствах, організаціях і установах вугільної промисловості (видобувних, перероблювальних, шахтовуглебудівельних, вугільного машинобудування, ДВГРС, реструктуризації підприємств галузі, вуглегеології, галузевої науки, інших підприємствах виробничої та соціальної інфраструктури галузі), що належать до сфери управління Міненерговугілля України та перелічених вище підприємствах інших власників, у тому числі і тих, що знаходяться у процедурі банкрутства згідно з Законом України "Про встановлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", незалежно від форм власності та господарювання (далі - Підприємство), на виборних та найманих працівників Профспілок, на учнів, що навчаються в галузевій системі підготовки і перепідготовки кадрів, а також на непрацюючих членів профспілок - інвалідів і пенсіонерів галузі, безробітних, звільнених з підприємств галузі (п. 3.1).

Положення Угоди є обов'язковими до застосування при укладанні угод, колективних договорів і індивідуальних трудових договорів для всіх Підприємств, що перебувають у сфері дії Сторін, незалежно від форм власності та господарювання (у тому числі тих, що здійснюють свою діяльність на умовах договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства), а також під час розгляду трудових спорів (п. 3.2).

Як зазначила представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду, відповідач - ТОВ "Краснолиманське" не належить до сфери управління Міненерговугілля України та перелічених в Галузевій угоді підприємств інших власників, а тому положення цієї Галузевої угоди для нього не є обовязковими.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ТОВ "Краснолиманське" (ідентифікаційний код 32281519) не належить до сфери управління Міненерговугілля України (а.с. 180 - 186).

Відповідач не зазначений і в Додатку 1 до розділу 1 Галузевої угоди серед субєктів сторони власників (роботодавців), учасників Угоди.

Отже, відповідач не належить до сфери дії Галузевої угоди і її положення, в тому числі пунктів 9.4.1, 9.10 для нього не є обов'язковими.

Відповідно до п. 4.6 Галузевої угоди Сторона Власників (роботодавців) зобов'яже Підприємства, що відносяться до їх сфери управління, при укладанні колективних договорів забезпечити виконання встановлених Угодою мінімальних соціальних гарантій працівникам та їхнім сім'ям та не обмежувати права трудових колективів у розширенні цих гарантій з власних джерел.

Інші Підприємства вугільної промисловості при укладанні колективних договорів можуть застосовувати положення зазначеної Угоди.

У колективному договорі ТОВ "Краснолиманське" на 2013 - 2014 роки відсутні положення щодо оплати за вимушені простої, що виникли не з вини працівника (через відсутність обсягів робіт, постачання матеріальними ресурсами тощо), не нижче встановленої ставки за відпрацьований час (а.с. 117 - 179).

Згідно бухгалтерської довідки № б/н оплата простою за вересень та жовтень 2014 року позивачу нарахована з годинної тарифної ставки 47,03 грн. (а.с. 114), яка встановлена додатком №5 до колективного договору для працівників 5 розряду, які працюють на підземних роботах з особливо тяжкими та особливо шкідливими умовами праці (а.с. 148).

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що його тарифна ставка відповідачем визначена не вірно, є недоведеними.

Отже, оплата часу простою за вересень та жовтень 2014 року відповідачем позивачу здійснена відповідно до діючого законодавства про працю і суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача оплати часу простою за вересень та жовтень 2014 року. В цій частині суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів внаслідок порушення строків їх виплати, суд першої інстанції виходив з того, що 13 вересня 2018 року між сторонами було досягнуто угоду про розірвання трудового договору в порядку п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно якої днем звільнення працівника вважати 01.11.2014 року; сторонами погоджено, що роботодавець сплачує працівнику всі належні йому по день звільнення грошові кошти у сумі 9 968,64 грн. не пізніше дня, що слідує за днем укладення цієї угоди. Наказом ТОВ "Краснолиманське" від 13.09.2018 року № 973к ОСОБА_2 звільнено з 01 листопада 2014 року за угодою сторін відповідно до п. 1 частини 1 ст. 36 КЗпП України. У звязку з тим, що представник позивача надала відповідачу заяву про звільнення ОСОБА_2 13 вересня 2018 року, звільнення позивача і виплата належних йому від підприємства сум відбулись 13 вересня 2018 року, затримка розрахунку при звільненні відсутня, що виключає і підстави для компенсації відповідачу втрати частини доходів (а.с. 50 - 54).

З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд не погоджується. До такого висновку суд першої інстанції дійшов, неправильно застосувавши норми матеріального права, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно пункту 6.4 Колективного договору ТОВ "Краснолиманське" на 2013 - 2014 роки заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки: з 15 по 20 число - заробітна плата; з 25 по 30 число - аванс (а.с. 123).

Відповідно до ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив "Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати".

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Довідкою ТОВ "Краснолиманське" від 30.10.2018 року № 371 підтверджується, що належні позивачу доходи за вересень, жовтень та листопад 2014 року у загальній сумі 9 968 грн. (після утримання податків і обов'язкових платежів) були виплачені лише 13 вересня 2018 року, в тому числі за вересень 2014 року - 3 789,78 грн., за жовтень 2014 року - у сумі 3 483,04 грн., за листопад 2014 року - у сумі 2 695,82 грн. (а.с. 35).

Оскільки затримка виплати заробітної плати за вересень, жовтень, листопад 2014 року була більше, ніж на один місяць, вимоги позивача про нарахування на ці суми компенсації втрати частини доходу у звязку із порушенням строків їх виплати є обгрунтованими.

Відповідно до пунктів 4, 5 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Зазначене спростовує доводи відповідача про відсутність підстав для нарахування позивачу компенсації через відсутність вини відповідача у порушенні трудових прав працівників, в тому числі встановлених строків виплати заробітної плати.

Компенсація втрати частини грошових доходів за вересень 2014 року, які були виплачені позивачу 13 вересня 2018 року, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін за період з жовтня 2014 року по серпень 2018 року, складає 3 937,58 грн. (3 789,78 грн. х 1,039 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з жовтня 2014 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за жовтень 2014 року, які були виплачені позивачу 13 вересня 2018 року, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін за період з листопада 2014 року по серпень 2018 року, складає 3 451,69 грн. (3 483,04 грн. х 0,991 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з листопада 2014 року по серпень 2018 року).

Компенсація втрати частини грошових доходів за листопад 2014 року, які були виплачені позивачу 13 вересня 2018 року, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з урахуванням індексів споживчих цін за період з грудня 2014 року по серпень 2018 року, складає 2 571,81 грн. (2 695,82 грн. х 0,954 коефіцієнта приросту споживчих цін за період з грудня 2014 року по серпень 2018 року).

Загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням строків виплати доходів за вересень, жовтень, листопад 2014 року складає 9 961,08 грн. (3 937,58 грн. + 3 451,69 грн. + 2 571,81 грн.).

Згідно розрахунку позивача компенсація втрати частини доходів складає 9 509,47 грн. Проте арифметична помилка при розрахунку позивачем суми компенсації не є підставою для стягнення з відповідача неправильно обчисленої позивачем суми компенсації, у звязку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів за вересень, жовтень, листопад 2014 року у розмірі 9 961,08 грн., що не є виходом апеляційним судом за межі позовних вимог.

Зазначена сума компенсації втрати частини доходів підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов'язком податкового агента, яким є відповідач.

Статтею 9 КЗпП України закріплено норму, якою забороняється підприємству, установі, організації вводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі щодо оплати праці окремих категорій працівників, які визначаються відповідним законодавством і статутами підприємств, установ, організацій.

Аналогічні гарантії передбачені і ст. 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці".

Наслідки відступу від положень трудового законодавства при укладенні договорів про працю передбачені ст. 9 КЗпП України, яка імперативно кваліфікує такі умови недійсними без необхідності визнання їх такими в судовому порядку.

Враховуючи зазначене, пункт 3 угоди про розірвання трудового договору від 13 вересня 2018 року, яким передбачено, що сума 9 968,64 грн. є погодженою та включає всі суми, які належать працівнику від роботодавця за весь час роботи в ТОВ "Краснолиманське", в тому числі, але не виключно: заробітну плату, компенсації, надбавки та інші виплати, передбачені законодавством та колективною угодою, а також пункт 5 угоди, згідно якого підписуючи цю угоду роботодавець та працівник підтверджують, що всі передбачені законодавством та колективною угодою виплати здійснені, зобовязання сторін виконані, будь-яких вимог та претензій майнового, фінансового або морального характеру (в тому числі вимог про виплату будь-яких сум грошових коштів, не передбачених цією угодою) сторони один до одного не мають (а.с. 23), апеляційним судом при задоволенні позовних вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати не враховуються, як такі, що суперечать нормі ст. 9 КЗпП України та погіршують становище позивача порівняно з законодавством України про працю, а отже є недійсними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2014 року по 13 вересня 2018 року в сумі 355 532,84 грн., суд першої інстанції виходив з того, що представник позивача надала відповідачу заяву про звільнення ОСОБА_2 13 вересня 2018 року, звільнення позивача і виплата йому належних від підприємства сум відбулись 13 вересня 2018 року, про що сторони домовилися в угоді про розірвання трудового договору від 13 вересня 2018 року, а тому затримка розрахунку при звільненні відсутня, що виключає настання відповідальності, встановленої ст. 117 КЗпП України (а.с. 50 - 54).

Зазначений висновок суду першої інстанції апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У позові позивач просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 листопада 2014 року по 13 вересня 2018 року (964 робочі дні) у розмірі 355 532,84 грн. у звязку із затримкою йому виплати доходів за вересень, жовтень та листопад 2014 року у розмірі 9 968,64 грн., які відповідач йому виплатив 13 вересня 2018 року у день, коли був виданий наказ про звільнення № 973к від 13.09.2018 року. Позивач вважає, оскільки днем його звільнення є 01 листопада 2014 року, то затримка розрахунку при звільненні має місце саме за період з 01 листопада 2014 року по 13 вересня 2018 року.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З матеріалів справи встановлено, що в день звільнення 01 листопада 2014 року позивач не працював. Згідно наказу ТОВ "Краснолиманське" від 03.10.2014 року № 187к "Про встановлення простою підприємства" на підприємстві вцілому був встановлений простій з причин, не повязаних з виною працівників (а.с. 42). Господарська діяльність підприємства поновлена згідно наказу від 15.01.2018 року № 2 "Про поновлення господарської діяльності підприємства" з 15 січня 2018 року (а.с. 43).

Після поновлення господарської діяльності підприємства позивач до роботи не став, бо став інвалідом І групи за загальним захворюванням та за висновком МСЕК потребує стороннього догляду (а.с. 16).

Представник позивача ОСОБА_3 звернулась до відповідача з заявою про звільнення ОСОБА_2 за угодою сторін відповідно до п. 1 частини 1 ст. 36 КЗпП України 13 вересня 2018 року та просила днем звільнення вважати 01 листопада 2014 року (а.с. 37).

В цей же день 13 вересня 2018 року представник позивача ОСОБА_3 написала заяву про надання позивачу ОСОБА_2 на 01 листопада 2014 року відпустки (а.с. 44).

Наказом ТОВ "Краснолиманське" від 13.09.2018 року № 973к ОСОБА_2 звільнено з 01 листопада 2014 року за угодою сторін відповідно до п. 1 частини 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 38).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Отже в день звільнення 01 листопада 2014 року позивач знаходився у відпустці, що визнається сторонами та підтверджується довідкою ТОВ "Краснолиманське" від 30.10.2018 року № 371, згідно якої йому за листопад 2014 року нарахована оплата відпустки за 1 робочий день (а.с. 35).

Оскільки позивач в день звільнення 01 листопада 2014 року і до 13 вересня 2018 року не працював, вимогу про звільнення предявив лише 13 вересня 2018 року та в цей же день йому були виплачені належні йому від підприємства суми, які були зазначені в угоді про розірвання трудового договору від 13 вересня 2018 року, тобто належна йому від підприємства неоспорювана сума була виплачена йому у строки, зазначені у частині першій ст. 116 КЗпП України (не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок), суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для відповідальності відповідача, встановленої ст. 117 КЗпП України за період з 01 листопада 2014 року по 13 вересня 2018 року.

Позовні вимоги про відповідальність позивача за ст. 117 КЗпП України за період після 13 вересня 2018 року позивачем не заявлялися.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01 листопада 2014 року по 13 вересня 2018 року є необґрунтованими. В цій частині суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи вищезазначене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів за вересень, жовтень, листопад 2014 року у звязку із порушенням строків їх виплати не відповідає обставинам справи. До такого висновку суд першої інстанції дійшов внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (п. 3); порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4) є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2018 року підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивач при зверненні до суду з позовною заявою та за подання апеляційної скарги судовий збір не сплачував, від його сплати він звільнений на підставі п. 9 частини 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір", як особа з інвалідністю I групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААБ № 051136 від 19 липня 2018 року (а.с. 16).

Згідно п/п 1 п. 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Позивач звернувся до суду з позовом 03 жовтня 2018 року (а.с. 1).

Відповідно до ст. 7 Закону України від 07.12.2017 року № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2018 року встановлено у розмірі 1 762 гривні.

Тобто, з позовних вимог майнового характеру, а саме, про стягнення з відповідача оплати за час простою у сумі 14 642,30 грн., компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у сумі 9 509,47 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 355 532,84 грн., всього 379 684,61 грн. підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 796,85 грн. (379 684,61 грн. х 1%).

Відповідно до п/п 6 п. 1 частини 2, частини 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VІ "Про судовий збір" з апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. Тобто, з апеляційної скарги позивача підлягав сплаті судовий збір у розмірі 5 695,28 грн.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача та відповідно про часткове задоволення позовних вимог, а саме, у розмірі 9 961,08 грн., з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційного розміру задоволених позовних вимог, який складає у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції - 99,61 грн. та у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції 149,42 грн., всього 249,03 грн.

Відомостей про інші судові витрати, повязані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторони не надали.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, частково задовольнити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" про стягнення компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" (ідентифікаційний код 32281519, юридична адреса: Донецька область, місто Покровськ, місто Родинське) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) компенсацію втрати частини доходу у звязку з порушенням встановлених строків їх виплати у розмірі 9 961 (девять тисяч девятсот шістдесят одна) гривня 08 коп.

Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" при виплаті ОСОБА_2 компенсації втрати частини доходу у звязку з порушенням встановлених строків їх виплати утримати з цієї суми податки та інші обовязкові платежі.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення оплати за час простою та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2014 року по 13 вересня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське" на користь держави судовий збір у розмірі 249 (двісті сорок девять) гривень 03 коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м.Київ/ 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету 22030106.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: Т.В. Космачевська

ОСОБА_7

Повне судове рішення складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха