Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 342/1313/16-ц

провадження № 61-25649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2017 року в складі судді Федів Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року в складі колегії суддів: Малєєва А. Ю., Девляшевського В. А., Матківського Р. Й.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення суми вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 30 червня 2015 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDWFD900 «Депозит Плюс», відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала банку, а банк прийняв грошову суму в розмірі 5 000,00 Євро, строком до 30 червня 2016 року включно, зі сплатою 16 % річних. Зазначала, що вона 18 липня 2015 року зверталась до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення їй на першу вимогу грошових коштів за указаним договором банківського вкладу та їй було виплачено 2000,00 дол. США, які ОСОБА_2 , яка виконувала службові обов'язки в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк», визначила, що 2000,00 дол. США відповідають 1750 Євро, а залишок у сумі 3 250 Євро ОСОБА_2 від імені банку зобов'язувалась повернути ОСОБА_1 21 липня 2015 року. Проте суми 3250,00 Євро та відсотків на цю суму ОСОБА_1 на даний час не повернуто. Зазначала, що такі обставини вона підтверджує розпискою керуючої відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2, якою їй відмовлено видати повністю та частково її вклади на першу вимогу.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь з ПАТ КБ «ПриватБанк» неповернуту суму вкладу в розмірі 3250,00 Євро, що еквівалентно 89 174,35 грн, пеню станом на 26 грудня 2016 року в розмірі 3 % річних за кожен день прострочення (у сумі 1581 % від розміру вкладу), що становило 51382,50 Євро, що еквівалентно 1409846,60 грн; відсотки за користування вкладом за період з 18 липня 2015 року по 18 січня 2016 року в сумі 779,94 Євро, що еквівалентно 21 400,20 грн, а всього 55412,44 Євро, що еквівалентно 1520421,15 грн.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення пені та відсотків за договором залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором банківського вкладу від 30 червня 2015 року № SAMDWFD900 у розмірі 3250 Євро, що еквівалентно 88993,41 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів, які б свідчили, що з позивачем не укладався договір банківського вкладу, не відкривались рахунки за цим договором, не надходили кошти до банку, а тому вважав позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки банком на вимогу ОСОБА_1 суму банківського вкладу не повернуто.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів в частині задоволених позовних вимог, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції. У іншій частині рішення судів залишити без змін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо повернення банківськогл вкладу, як належний та допустимий доказ про внесення коштів до банку прийняли копію заяви на оформлення вкладу, яка не містить обов`язкових реквізитів договору та документ, який містить слово «референс», що суперечить правовій позиції Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14 щодо належності та допустимості доказу, зокрема, вимоги про наявність на платіжному документі про внесення коштів відбитку печатки (штампу) або електронного підпису працівника банку, засвідченого електронним підписом САБ, та інші умови для прийнятності документів як належних доказів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано справу із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог про внесення суми вкладу до ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 5000,00 Євро було надано копію прихідної квитанції «референс» (а. с. 4) та копію договору від 30 червня 2015 року № SAMDWFD900, та копію розаписки ОСОБА_2 від 18 липня 2015 року про зобовязання повернути кошти ОСОБА_1 в сумі 3250 Євро до 21 липня 2015 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилами статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Висновки щодо правильного застосування статей 1058-1060 ЦК України з урахуванням норм пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 (Інструкція втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 про затвердження нової Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні), зводяться до наступного.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Договір банківського вкладу є нікчемним, якщо не додержано письмової форми. Така форма вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

З огляду на зазначене, суди у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, повинні надати оцінку доводам і доказам сторін стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, та щодо розмірів вкладів, про необхідність дослідження документів про укладення договорів, про обов`язковість оцінки всіх доказів, перевірки та проведення розрахунків сум і наведення відповідних результатів у судовому рішенні.

Згідно з пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за № 790/19528, яка прийнята на заміну Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 29 жовтня 2014 року в справі № 6-118цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-109цс17.

У рішенні суд зазначив, що ним установлено факт укладення ОСОБА_1 з ПАТ «КБ «ПриватБанк» договору та факт внесення позивачем грошових коштів у заявлених нею розмірах, що підтверджується відповідними платіжними документами, а саме: копією прихідної квитанції «референс» та копією договору банківського вкладу.

Разом з тим, ці факти встановлено на підставі наданих позивачем копій документів, без їх перевірки на предмет належності та допустимості як доказів з огляду на обов`язкові реквізити, передбачені профільними нормативними актами Національного банку України для документів, що підтверджують приймання банком готівки. Суд не забезпечив можливості проведення всебічного, повного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, не надав оцінки належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності. Суд зазначив у рішенні про надані ОСОБА_1 докази, але не відобразив результатів їх оцінки (стаття 212 ЦПК України 2004 року).

Зазначене призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, оскільки суд задовольнив позов на підставі норми частини другої статті 1060 ЦК України при тому, що не перевірив обов`язкової для застосування цієї норми ЦК України умови, а саме: чи було додержано письмової форми договорів банківського вкладу згідно з вимогами статті 1059 ЦК України та чи внесено суму вкладу в зазначеному розмірі позивачем у 5000,00 Євро, враховуючи те, що прийнятий як належний доказ документ на а. с. 4 не містить вимоги, які має містити квитанція або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Отже, вирішуючи спір, суди не перевірили усіх доводів сторін та не надали належної правової оцінки поданим ними доказам, не сприяли всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустили неповноту у з`ясуванні таких обставин та дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом повністю не встановлені, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило