Дата документу 19.02.2019 Справа № 336/4166/17
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 336/4166/17 Головуючий у І-й інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/595/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Камалова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в особі адвоката Долі Дмитра Миколайовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ФОП ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди,

В обґрунтування позову зазначала, що з 01.04.2016 року працювала на посаді продавця продовольчих товарів ФОП ОСОБА_3, а наказом від 31.12.2016 року ОСОБА_5 було звільнено з посади на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП за прогул. Про підстави звільнення ОСОБА_5 дізналась лише 04.07.2017 року, коли їй було вручено копію наказу про звільнення та трудову книжку. Звільнення з посади позивач вважає незаконним, оскільки фактично прогулу не вчиняла, а не допускалась роботодавцем до роботи, а в період часу з 27.12.2016 року по 31.12.2016 року доглядала за хворою дитиною-інвалідом ОСОБА_6 Також позивач вказувала, що при звільненні їй не було виплачено заробітну плату за листопад та грудень 2016 року, а також і компенсацію за невикористану відпустку.

Також позивач вказувала, що внаслідок незаконного звільнення та неможливості працевлаштування за відсутності трудової книжки ОСОБА_5 заподіяно моральних страждань, обмовлених неможливістю здійснення гарантованого конституційного права на працю та можливості забезпечувати свою родину.

Згодом уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини, просила суд поновити її на посаді продавця у ФОП ОСОБА_3 з 01.01.2017 року, стягнути з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 невиплачену заробітну плату та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2016 року по 04.07.2017 року в сумі 11600,16 гривень; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 988,65 гривень, стягнути компенсацію моральної шкоди в сумі 5000 гривень, а також судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Поновлнено ОСОБА_5 на посаді продавця у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з 01 січня 2017 року.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість із заробітної плати за листопад 2016 року в сумі 1450 гривень.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 компенсацію за невикористану відпустку у сумі 988,65 гривень (дев'ятсот вісімдесят вісім гривень 65 коп).

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2017 року по 04 липня 2017 року включно в сумі 8493,15 гривень (вісім тисяч чотириста дев'яносто три гривні 15 коп).

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 5000 (п'ять тисяч) гривень в якості відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ФОП ОСОБА_3 в особі адвоката Долі Д.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_5 з 01.04.2016 по 31.12.2016 року року працювала продавцем продовольчих товарів у ФОП ОСОБА_3 (а.с. 9).

14.11.2016 року ОСОБА_5 звернулась до ФОП ОСОБА_3 з заявою про надання відпустки «без утримання» з 14.11.2016 року по 10.12.2016 року (а.с. 44).

Наказом ФОП ОСОБА_3 від 28.12.2016 року ОСОБА_5 з посади продавця звільнено з підстави, передбаченої ст. 40 п. 4 КЗпП з 31.12.2016 року (а.с. 8).

З напису на наказі про звільнення від 28.12.2016 року вбачається, що з зазначеним наказом ОСОБА_5 ознайомлена 04.07.2017 року.

Відповідно до копії посвідчення інваліда з дитинства (а.с. 13), медичного висновку (а.с. 14) син ОСОБА_5 ОСОБА_6, 2008 року народження, є інвалідом з дитинства через дитячий аутизм, а ОСОБА_5 є його опікуном.

Згідно з довідкою КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» ОСОБА_6 в період часу з 27.12.2016 року по 31.12.2016 року хворів, перебував на амбулаторному лікуванні (а.с. 12).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наданих сторонами доказів.

Зокрема, позивач, стверджуючи, що звільнення було незаконним, посилалась на те, що фактично працедавець не допускав її до роботи з листопада 2016 року, а після закінчення строку, зазначеного в заяві про надання відпустки, вона прийшла на робоче місце, але її знову не було допущено до роботи з поясненнями про те, що спочатку вона має повернути кошти за виявлену нестачу товарів, з якою вона не була згодна, тож фактично прогулу нею допущено не було.

Статтею 40 п. 4 КЗпП передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 визначено, що прогулом під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Пункт 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 вказує, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Звільнення у відповідності до ст. 147 КЗпП є одним з заходів стягнення за порушення трудової дисципліни, а тому при його застосуванні мають бути дотримані положення чинного законодавства щодо порядку застосування дисциплінарних стягнень.

За ст. 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Судом першої інстанції було встановлено, що при застосуванні до ОСОБА_5 такого заходу дисциплінарного стягнення як звільнення, ФОП ОСОБА_3 не зажадала від ОСОБА_5 письмових пояснень з приводу неявки на роботу після закінчення відпустки, не запропонувала надати такі пояснення та взагалі не з'ясовувала причин відсутності ОСОБА_5 на робочому місці.

Також відповідачем не аргументоване обрання саме такого крайнього заходу стягнення як звільнення, який є більш суровим з можливих до застосування, адже відомостей про те, що до ОСОБА_5 раніше вживались заходи стягнення не надано, яку шкоду її діями заподіяно працедавцеві не зазначено, а за яких обставин позивач не була на роботі роботодавцем не з'ясовувалося.

Судом першої інстанції враховано, що відповідачем не надано суду наказу про відпустку, виданого ФОП ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_5 від 14.11.2016 року про надання відпустки, а відповідно до довідки Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя ОСОБА_5 у жовтні та у листопаді 2016 року було виплачено заробітну плату в сумі 1450 гривень за кожен місяць.

Посилання представника відповідача на пропуск ОСОБА_5 строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі суд першої інстанції дослідив та врахував, що за ст. 233 ч. 1 КЗпП працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Стаття 47 КЗпП визначає, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Натомість позивач копію наказу про звільнення та трудову книжку отримала 04.07.2017 року, про що мається відповідний напис у копії наказу, які надавались як позивачем, так і відповідачем,відтак звернувшись з позовом 20.07.2017 року, позивач не пропустила строку звернення до суду.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги щодо законності звільнення, судова колегія враховує також ту обставину, що з наказу про звільнення від 28 грудня 2016 року взагалі не вбачається коли саме допущені прогули позивачкою. за які саме періоди відсутності на роботі позивача було звільнено, як перевірялися причини відсутності позивача на роботі тощо.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що поважність відсутності позивача на роботі не підтверджена відповідними листками непрацездатності, не може бути підставою для відмови у позові, позаяк на час видання наказу про звільнення, відповідачем не з'ясовувалася поважність причин відсутності позивача на роботі, порядок накладення дисциплінарного стягнення не був дотриманий.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно вважав звільнення позивачки таким, що здійснено в порушення закону та задовольнив позовні вимоги про поновлення на роботі у відповідності до положень ст. 235 ч. 1,2 КЗпП.

Визначена грошова сума на відшкодування втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення невиплаченої заробітної плати судом першої інстанції вирахувана у відповідності з законом, обґрунтована посиланням на матеріали справи та надані сторонами докази.

У рішенні наведені відповіні обґрунтування та розрахунки, які не спростовані відповідачем.

За таких обставин, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в особі адвоката Долі Дмитра Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 25 лютого 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков