ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2286/19 Справа № 204/7132/18 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державного нотаріуса П'ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бутової Алли Генріхівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Демуш Євгенія Вячеславівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про забезпечення позову у цивільній справі № 204/7132/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державного нотаріуса П'ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бутової Алли Генріхівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Демуш Євгенія Вячеславівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності - задоволена частково.

Застосовані заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони будь-яким особам, у тому числі суб'єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачу в оренду, тощо, вчиняти будь-які дії, що пов'язані з державною реєстрацією речових прав на наступне нерухоме майно, а саме:

- на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 5-233, виданий 05.06.2018 року, видавник: П'ята Дніпровська державна нотаріальна контора (державний нотаріус Бутова Алла Генрихівна). Номер запису про право власності: 26455190. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 101.

У відповідності до п. п. 3, 4, 7 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», судом зазначені відомості про стягувача та боржника відповідно:

- ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, місце проживання (вказане самим ОСОБА_1 в його позові та заяві про забезпечення позову): АДРЕСА_1;

- ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, НОМЕР_3, виданий 30.10.2017 року, видавник орган 1211, проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Зустрічне забезпечення у справі не застосовано (а.с. 34-38).

Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_2 звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року, посилаючись на порушення суддею норм процесуального права (а.с. 60-64).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

З виділених матеріалів вбачається, що в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, державного нотаріуса П'ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бутової Алли Генріхівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Демуш Євгенія Вячеславівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності (а.с. 1-5).

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, зокрема, заборону вчиняти певні дії (п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні рішення.

Згідно ч. 3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з ч. 5 ст. 153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв'язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 3 своєї Постанови роз'яснив, що позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або інших осіб. Згідно із п. 4 цієї ж Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивачки, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов'язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, представник позивача ОСОБА_5 просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1, та заборонити ОСОБА_2, його представникам та будь-яким третім особам: виселяти та знімати з реєстрації мешканців вказаної квартири, вселяти інших осіб до вказаної квартири; входити та проникати будь-яким іншим чином до вищевказаної квартири; іншим чином користуватися, володіти і розпоряджатися вищевказаною квартирою, в тому числі укладати договори оренди, купівлі-продажу, міни, дарування тощо вищевказаної квартири, яка є предметом спору з третіми особами.

В обґрунтування заяви зазначила, що 27.11.2017 року помер батько позивача, ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої увійшла, у тому числі, і 1/2 частина спірної квартири. Інших спадкоємцем за законом або заповітом в ОСОБА_7 не залишилось. Позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті його батька, до державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., яким була заведена спадкова справа. В квітні 2018 року до ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_8, який назвався директором агенції нерухомості «Favor» та запропонував позивачеві свою допомогу з оформлення спадщини та оформлення свідоцтва про право на спадщину на квартиру та інше майно. Після передачі останньому всіх необхідних для цього документів, в тому числі оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру та інше нерухоме майно, свого паспорту громадянина України та ідентифікаційного номеру, ОСОБА_8 разом з невідомими особами почав здійснювати на позивача психологічний тиск та в подальшому змусив позивача підписати документи, зміст яких йому не був роз'яснений. В подальшому позивач дізнався, що 15.05.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудченко О.В. була посвідчена довіреність (реєстровий № 1001) від імені ОСОБА_1, як довірителя, на ім'я ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на право розпорядження майном; 30.05.2018 року державний нотаріус Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. видала невідомим позивачеві особам свідоцтво про право на спадщину, відповідно до якого ОСОБА_1 успадкував частину квартири, яка належала покійному батькові позивача, та став одноособовим власником квартири; 05.06.2018 року на підставі договору купівлі-продажу № 5-233, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г., власником квартири зареєстрований відповідач - громадянин України ОСОБА_2. Таким чином, як зазначає заявник, внаслідок неправомірних дій невідомих осіб, позивач втратив своє єдине житло, яке не мав наміру відчужувати, тому звернувся до суду з позовом про визнання вищевказаного договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та вважає за необхідне забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру та заборони ОСОБА_2 вчиняти певні дії. Щодо зустрічного забезпечення заявник зазначив, що зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом, але позивач не має ані майна, ані грошових коштів, щоб запропонувати зустрічне забезпечення, адже, як вже зазначалося, внаслідок неправомірних дій невідомих осіб, позивач втратив своє єдине житло.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що між сторонами дійсно виник спір стосовно квартири АДРЕСА_1 і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки відчуження відповідачем належного йому нерухомого майна може зробити не можливим, або значно утруднить виконання рішення суду.

Разом з тим, суд посилався на те, що накладення саме арешту на нерухоме майно та заборона користуванням цим майном, що належить відповідачу, про який заявлене заявником, є необґрунтованим, оскільки такий вид забезпечення позову може викликати негативні наслідки при його виконанні, а саме: вилучення майна з користування власника та передачу іншим особам на відповідальне зберігання, що також може перешкоджати його можливій господарській діяльності, порушувати законні права власника спірної квартири, право власності якого на теперішній час не скасоване/не припинене тощо, як за Цивільним кодексом України, так й за Конституцією України в частині непорушності права приватної власності. Тому, такий вид забезпечення позову суд вважав необґрунтованим.

Проте, суд вважав, що в іншій частині заяви про забезпечення позову обраний заявником захід забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами, а тому дійшов до висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову та накладення заборони будь-яким особам, у тому числі суб'єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії щодо відчуження, у тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачу в оренду, тощо, вчиняти будь-які дії, що пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, на зазначену заявником квартиру, власником якої наразі є відповідач.

Вирішуючи питання зустрічного забезпечення позову, судом враховано, що передбачені законом підстави для беззаперечного застосування до позивача зустрічного зобов'язання, які передбачені випадками, зазначеними у ч. 3 ст. 154 ЦПК України, відсутні, а тому дійшов висновку, що зустрічне забезпечення по справі не застосовується.

Такі висновки судді є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Встановивши наявність між сторонами спору щодо квартири АДРЕСА_1 та що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, суд прийшов до правильного висновку про часткове задоволення заяви та забезпечення позову зазначеним в ухвалі видом забезпечення.

Із ухвали суду вбачається, що вона має належне обґрунтування, як у необхідності застосування заходів забезпечення позову, так і необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову, як накладення заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження спірного майна, а також будь-які дії, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на спірне нерухоме майно.

Отже, при вжитті заходів забезпечення позову судом враховано конкретні обставини справи, зміст позовних вимог, та їх співмірність до вжитих заходів забезпечення позову (пункти 3 і 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про необхідність застосування заходів забезпечення позову, а лише мають посилання на те, суд дійшов помилкового висновку, що між сторонами виник спір стосовно вказаного майна, права позивача не порушені.

За таких обставин ухвалу суду слід залишити без змін, оскільки вона відповідає нормам процесуального права, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: