Провадження № 2/521/747/19
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Бобуйка І.А.
секретаря судового засідання - Коновалої К.О.
Позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка в цілому складається з трьох кімнат, загальною площею 55,5 кв. м., в тому числі житловою - 38.9 кв.м., в порядку спадкування.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтував наступним (а.с. 1-3).
Вісімнадцятого березня 1999 року державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельником Л.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, зареєстроване в реєстрі за №3553, на спадкове майно, яке складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями у рівних частках були ОСОБА_1 та його мати, дружина ОСОБА_3, ОСОБА_4.
ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла мати - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2510.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, часом відкриття якої є день її смерті.
До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України ввійшли всі права та обов'язки ОСОБА_4, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а саме майнові права на майно, яке належало їй на праві приватної власності, яке складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.
П'ятого серпня 2016 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки право власності на 1/6 частку квартири під АДРЕСА_1 яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори від 18.03.1999 реєстраціний №2-1699, не зареєстровано у встановленому законом порядку.
Згідно Постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 5.08.2016 року, виданою держаним нотаріусом Л.В. Мельником, ОСОБА_5 було відмовлено, посилаючись на наступне. (а.с.15)
Шістнадцятого вересня 2015 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину щодо майна ОСОБА_4 звернувся спадкоємець за заповітом, син померлої - ОСОБА_1 ОСОБА_6 матеріалів спадкової справи вбачається, що до складу спадкового майна входить 1/2 частка квартири під АДРЕСА_1
Відповідно до вимог діючого законодавства свідоцтво про право на спадщину видається за наявністю у спадковій справі всіх необхідних документів та відомостей.
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків передбачених у законі.
Згідно цивільного законодавства, що діяло на момент видачі свідоцтва про власності на житло і на цей час право власності на нерухоме майно, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Право власності на 1/6 частку квартири під № АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Сьомої одеської нотаріальної контори 18.03.1999 року реєстраційним № 2-1699, не зареєстровано у встановленому законом порядку.
Ухвалою Малиновського районного суду від 16.10.2018 року дане клопотання було задоволено.(а.с.38)
Сімнадцятого грудня 2018 року від Сьомої одеської державної нотаріальної контори надійшла відповідь, що нотаріальні документи по 2017 рік передані на зберігання до Одеського держаного нотаріального архіву, тому надати копії спадкових справ ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є неможливим. (а.с.68)
Ухвалою Малиновського районного суду від 12.12.2018 року дане клопотання було задоволено.(а.с.63)
Шістнадцятого січня 2019 року надійшла відповідь з Одеського держаного нотаріального архіву, а саме: копія спадкової справи №168/99 на 11 аркушах, та копія спадкової справи 557/15 на 27 аркушах. (а.с.82-120).
В судове засідання позивач не з'явився, однак надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі.
Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, відзив ненадавав.
Третя особа в судове засідання повторно не з'явились, повідомлялись про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, подала до канцелярії суду про слухання спраи за її відсутності.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна вимога підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 27.12.1995 року НОМЕР_6, що зареєстровано і записано у реєстрову книгу №3-7470, Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів посвідчило, що квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 належала на правах спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1.
ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_3 про що свідчить свідоцтво про смертьвід 04.05.1998 року, про що зроблений відповідний запис №3553, серія НОМЕР_3
Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 за законом, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року який втратив чинність на підставі на підставі Цивільного кодексу України N 435-IV ( 435-15 ) від 16.01.2003, однак який діяв на момент зазначених правовідносин, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
Згідно ст. 529, 530 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року який втратив чинність на підставі на підставі Цивільного кодексу України N 435-IV ( 435-15 ) від 16.01.2003, однак який діяв на момент зазначених правовідносин, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).
Згідно ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року який втратив чинність на підставі на підставі Цивільного кодексу України N 435-IV ( 435-15 ) від 16.01.2003, однак який діяв на момент зазначених правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були єдиними спадкоємцями ОСОБА_3, що належали до спадкоємців першої черги за законом та фактично вступили у володіння спадковим майном, оскільки після смерті ОСОБА_3, продовжували проживати у вищезазначеній квартирі, що підтверджується штампом про прописку у паспорті ОСОБА_4 номер НОМЕР_4, виданий ВВС Малиновського РВК від 17.02.1971 року та відсутністю даних про її виписку з спадкової квартири та штампом у паспорті ОСОБА_1 серія НОМЕР_5, виданий Малиновським РО УМВС України в Одеській області від 20.10.2001 року, та відсутністю даних про його виписку.
Згідно матеріалів спадкової спраи №168/99 від 04.05.1999 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 після відкриття спадщини подали до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Вісімнадцятого березня 1999 року державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельником Л.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, зареєстроване в реєстрі за №3553, на спадкове майно, яке складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями у рівних частках стали ОСОБА_1 та його мати, дружина ОСОБА_3, ОСОБА_4, тобто кожний з спадкоємців отримали 1/6 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
Згідно ст 42, 47 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року який втратив чинність на підставі на підставі Цивільного кодексу України N 435-IV ( 435-15 ) від 16.01.2003, однак який діяв на момент зазначених правовідносин, Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках,зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Згідно ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 4 липня 2004 року державній реєстрації прав підлягає право власності.
Якщо право власності на майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відовідно до ч. 3 ст. 3 вищевказаного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.
Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 за законом, оскільки фактично вступили у володіння спадковим майном, отримали свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, зареєстроване в реєстрі за №3553 від 18.03.1999 року, і на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової державної реєстрації.
ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла мати - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2510.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, часом відкриття якої є день її смерті.
До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України ввійшли всі права та обов'язки ОСОБА_4, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а саме майнові права на майно, яке належало їй на праві приватної власності, яке складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.
На випадок смерті ОСОБА_4 розпорядилась належним їй майном, 15.12.2006 року залишила заповіт на імя сина - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 року - померла. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на вищезазначене майно. У відповідний 6-місячний строк, після смерті спадкодавця, позивач (як спадкоємець за заповітом) до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звернулася, однак ОСОБА_1 прийняв спадщину з наступних підстав.
Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. На час відкриття спадщини, позивач постійно проживав разом із спадкодавцем, протягом строку встановленого для прийняття спадщини позивач про відмову від спадщини не заявляв, а отже фактично прийняв спадщину, що залишилася після смерті спадкодавця в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вступом в управління та володіння спадковим майном.
Враховуючі ці обставини, пізніше позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що право власності на 1/6 частку квартири під АДРЕСА_1 яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори від 18.03.1999 за реєстровим - №2-1699, не зареєстровано у встановленому законом порядку, про що державним нотаріусом винесено вмотивовану постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 25.08.2016 року.
У відповідності зі ст. 4 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерста юстиції 22.02.2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину за законом видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Отже, нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що не вчинення спадкодавцем ОСОБА_1 відповідних дій по оформленню свого права власності і одержання відповідного свідоцтва про право власності. Після смерті ОСОБА_4, це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на вказану квартиру, як на об'єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець.
Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 2008 року, ст. 50 Закону України «Про нотаріат», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину, що залишилася після померлої ОСОБА_4 і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці відсутні.
Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в матеріалах справи.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України).
Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 (ст. 1223 ЦК України). Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, на момент смерті спадкодавця проживав разом із нею, не заявив про відмову від спадщини, пізніше подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, отже вважається таким, що її прийняв.
Також, судом було встановлено, що ОСОБА_4 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 за законом, оскільки фактично вступила у володіння спадковим майном, отримала свідоцтво про право на спадщину, у вигляді 1/6 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, зареєстроване в реєстрі за №3553 від 18.03.1999 року, і на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації та на підставі приватної власноссті володіла 1/3 вищевказаної квартири, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 27.12.1995 року НОМЕР_6. Отже, ОСОБА_4 стала власником 1/2 частини вищевказаної квартири.
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 за законом, оскільки фактично вступив у володіння спадковим майном, отримав свідоцтво про право на спадщину, у вигляді 1/6 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, зареєстроване в реєстрі за №3553 від 18.03.1999 року, і на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації та на підставі приватної власноссті володів 1/3 вищевказаної квартири, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 27.12.1995 року НОМЕР_6. Отже, ОСОБА_1 став власником 1/2 вищевказаної квартири.
Таким чином, позивач прийняв спадщину від ОСОБА_4 у вигляді 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 за заповітом та став єдиним власником вищезазначеної квартири в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, однак, не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, з незалежних від нього причин, у зв'язку із чим в даний час позивач вимушений звернутися до суду із позовом.
У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У відповідності до положень Європейської конвенції з прав людини ч. 1 ст. 6 кожна людина має право при визначенні її цивільних прав та обов'язків або при розгляді будь-якого кримінального звинувачення, яке йому пред'явлено, на справедливий та публічний судовий розгляд справи в розумні строки незалежним та безпристрасним судом.
У відповідності до ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, не інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд.
Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
При вказаних обставинах суд вважає за необхідне задовольнити позов ОСОБА_1, шляхом визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1, яка в цілому складається з трьох кімнат, а саме 1/6 частини квартири, яка належить позивачу в порядку фактичного прийняття спадщини від батька (ОСОБА_3 на 1/6 частину квартири, яка належала матері позивача (ОСОБА_4.) в порядку фактичного прийняття спадщини від її чоловіка (батька позивача ОСОБА_3.) та 1/3 квартири, що належала матері позивача на праві власності.
Керуючись, п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 2008 року, ст. 41 Конституції України ст. 50 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 12, 76-81, 200, 258, 259, 264-265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 15, 328, 1216, 1217, 1218, 1225, 1235, 1268, 1269, 1270 ЦК України, СУД -
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1 яка в цілому складається з трьох кімнат, а саме 1/6 частини квартири, яка належить позивачу в порядку фактичного прийняття спадщини від батька (ОСОБА_3), на 1/6 частину квартири, яка належала матері позивача (ОСОБА_4) в порядку фактичного прийняття спадщини від її чоловіка (батька позивача ОСОБА_3) та 1/3 квартири, що належала матері позивача на праві власності.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С У Д Д Я: І.А. Бобуйок