Справа № 242/198/19
Провадження № 2/242/457/19
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2019 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

15.01.2019 р. позивач звернулася до суду із даним позовом.

Стислий виклад позиції позивача.

Зазначила, що їй на праві власності належить квартира, розташована за адресою: м.Селидове, вул.Пушкіна, 2/6. Також в квартирі зареєстрована, але не мешкає її донька ОСОБА_2 Вона вимушена сплачувати комунальні платежі і не може оформити субсидію. Просила визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: м.Селидове, вул.Пушкіна,2/6.

Заперечення відповідача.

У строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач відзив не надав.

Процесуальні дії у справі.

29.01.2019 року відкрито провадження по справі та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло № 9661, виданого 03.11.1995 р. Службою приватизації державного житлового фонду п/в «Селидіввугілля», квартира, розташована за адресою: м.Селидове, вул.Пушкіна,2/6, належить на праві часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.04.2012 р., спадкоємцем 1/3 частки зазначеної квартири, що належала ОСОБА_3, є ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовилась від своєї частки майна.

Як вбачається з Акту від 10.01.2019 р., ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, але не мешкає з травня 2016 р., що також підтверджується довідками ОСББ «Пушкіна 12» та інформацією Відділу реєстрації місця проживання громадян ОСОБА_4 міської ради.

Суд не бере до уваги посилання позивача про те, що ОСОБА_2 не мешкає у кватирі, розташованій за адресою: м.Селидове, вул.Пушкіна, 2/6, оскільки вона є власником 1/3 частки зазначеної квартири, а тому власник має право, крім володіння, також і користування належним йому майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Таких підстав судом з матеріалів справи не встановлено.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст..319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст..346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності;3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст..347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що відповідач не проживає у вищезазначеній квартирі з 2016 року, проте законних підстав для обмеження його права власності немає, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, до ОСОБА_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, про визнання втративши право користування жилим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення було складено та підписано 12.02.2019 р.

Суддя В.Г.Черков