ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м.Суми

Справа №592/11228/18

Номер провадження 22-ц/816/380/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собина О. І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання»,

розглянув у приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 листопада 2018 року, ухвалене у складі судді Бичкова І.Г., в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» (далі - ПАТ «Сумське НВО») про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, моральної шкоди та середнього заробітку з дня ухвалення рішення по день фактичного розрахунку. Зазначає, що відповідач лише 07 серпня 2018 року провів повний розрахунок при звільненні.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 47 548 грн 48 коп.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Сумське НВО» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.05.2018 року по 07.08.2018 року у сумі 47 584 грн 48 коп., з послідуючим утриманням всіх податків і обов'язкових платежів.

Вирішено питання стосовно розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сумське НВО», посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача було вирішено рішенням суду від 25 травня 2018 року по цивільній справі № 592/4252/18. Вважає, що після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості із заробітної плати і звернення його до виконання, відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюється Законом України «Про виконавче провадження», а трудовим законодавством і, зокрема ст. 117 КЗпП України, не передбачено стягнення середнього заробітку за невиконання судових рішень по трудовим спорам. Вказує, що суд незаконно стягнув з товариства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у порушення приписів Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.), Законів України «Про міжнародні договори України» та «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ЦПК України. Також зазначає, що судом невірно зроблено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у встановлені трудовим законодавством строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних при звільненні сум.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, так як суд дійшов їх з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське НВО».

29 березня 2018 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником умов колективного договору згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

При звільненні відповідач не провів з ним остаточний розрахунок, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 з позовом до відповідача про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 травня 2018 року в цивільній справі № 592/4252/18 з ПАТ «Сумське НВО» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі, яка підлягає виплаті (після відрахувань ПДФО та військового збору) в розмірі 170 797 грн 16 коп., в тому числі сума нарахованої вихідної допомоги, без вирахування ПДФО та військового збору, складає 91 382 грн 10 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 28 231 грн 91 коп., з якої підлягають утриманню ПДФО та військовий збір. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць (а. с. 4).

З вказаного рішення суду вбачається, що відповідно до наказу № 75 від 21 березня 2014 року у ПАТ «Сумське НВО» з 26 травня 2014 року на підприємстві встановлений неповний робочий тиждень, зокрема, 3 робочі дні: понеділок, вівторок, середа, а середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 1485 грн 89 коп., тому дані обставини не підлягають доказуванню.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не спростовується, що виплата працівникові при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні фактично відбулася 07 серпня 2018 року, що також підтверджується випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 5).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Враховуючи викладене, колегія суддів відноситься критично до доводів апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження», оскільки вказаний закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом урегульовано лише правовідносини, що виникають в процесі виконання судових рішень. У даному ж випадку позивач звернувся з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України, так як розрахунок по заробітній платі з працівником було здійснено підприємством лише 07 серпня 2018 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після ухвалення судового рішення від 25 травня 2018 року про стягнення заборгованості з заробітної плати у випадку не погашення заборгованості відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Крім того, судом при ухваленні оскаржуваного рішення було враховано те, що на підприємстві діє неповний робочий тиждень та вірно визначено загальну кількість робочих днів, за які підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни постановленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий : Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І.Собина