КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 754/11843/16-ц

номер провадження: 22-ц/824/8558/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Яворського М.А.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ільницького Олексія Олександровича на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року у складі судді Журавської О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визначення часток (поділ) спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення часток спільної сумісної власності.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 березня 2004 року він та ОСОБА_1 приватизували в рівних долях на праві приватної спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 . Вказував, що між ним та відповідачем склались неприязні відносини, він не має можливості використовувати та розпоряджатись спірною квартирою відповідно до ст.ст.369, 383 ЦК України, оскільки відповідач перешкоджає йому у доступі до квартири та здає її в оренду. Позивач зазначав, що він має бажання реалізувати своє право на житло та поділити квартиру, щоб отримати можливість розпоряджатись своєю часткою квартири. Проте, у правовстановлюючих документах на спірну квартиру розмір часток не визначений, що позбавляє його реалізувати своє право на розпорядження майном шляхом його відчуження. Вважав, що відповідачем порушується його право на розпорядження власністю, а тому спірна квартира підлягає поділу шляхом визначення ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на квартиру у розмірі по 1/2 частині за кожним.

З урахуванням наведеного, позивач просив поділити квартиру АДРЕСА_1 , а саме, визначити за ним частку у спільній власності в розмірі 1/2 частини квартири, та визначити за ОСОБА_1 частку у спільній власності у розмірі 1/2 частини квартири.

Заочним рішенням Деснянськогорайонного суду міста Києва від 31 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку у спільній власності у розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача - адвокат Ільницький О.О.подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що справа розглянута судом першої інстанції за відсутності відповідача ОСОБА_1 , який не був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового засідання. Вказує, що провадження у справі було поновлено судом із істотними порушеннями норм процесуального права, суд помилково не залишив позов без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача у судове засідання. Зазначає, що оскаржуване рішення було ухвалене судом під час підготовчого судового засідання без закриття підготовчого провадження, а також суд безпідставно вийшов за межі заявлених позовних вимог. Вказує, що оскаржуване рішення ґрунтується на доказі (висновок дільничного інспектора міліції), що є недопустимим, факт порушення права позивача не доведений, а спір про право відсутній. Також судом порушено право відповідача на подання заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом п.2 ч.1 ст.43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

Порядок повідомлення учасників справи про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.128-130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання може свідчити розписка.

За змістом ч.2 ст.211, ч.2 ст.223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною 4 ст.223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно з ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2018 року у зв`язку неявкою сторін по справі, судом першої інстанції було відкладено розгляд справи на 17 грудня 2018 року на 15 год 00 хв., що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с.104).

07 грудня 2018 року судом першої інстанції на адресу відповідача ОСОБА_2 була направлена судова повістка про виклик. 14 грудня 2018 року на адресу суду повернувся поштовий конверт із судової повісткою з відміткою відділення зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.112).

17 грудня 2018 року у зв`язку неявкою сторін, що беруть участь у справі, судом першої інстанції було відкладено розгляд справи на 31 січня 2019 року на 15 год 30 хв., що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с.113).

З матеріалів справи вбачається, що 28 грудня 2018 року судом першої інстанції на адресу відповідача ОСОБА_2 була направлена судова повістка про виклик (а.с.115).

Однак, будь-яких доказів того, що судова повістка була вручена відповідачу матеріали справи не містять.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, яке призначене на 31 січня 2019 року на 15 год 30 хв., що було перешкодою для розгляду справи. Натомість суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача та ухвалив заочне рішення.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_2 на справедливий суд, що в силу п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визначення часток спільної сумісної власності, колегія суддів вважає, що даний позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням від 18 березня 2004 року №999, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в рівних долях (а.с.4).

Згідно інформаційної довідки комунального підприємства Київської міської ради Київське міське бюро технічної інвентаризації від 27 грудня 2016 року, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 , ОСОБА_1 (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 березня 2004 року відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням від 18 березня 2004 року №999 (а.с.47).

По справі встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_4 , про визнання незаконним розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації №999 від 18 березня 2004 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 18 березня 2004 року та визнання права власності на квартиру (а.с. 35-42, 95-97).

Тобто, розпорядження відділу приватизації державного житлофонду Деснянської районної у місті Києві держадміністрації № 999 від 18 березня 2004 року та видане на його підставі свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , є дійсними.

Таким чином, правомірність набуття позивачем та відповідачем права приватної спільної власності на квартиру в рівних долях презюмується в силу положень ч.2 ст.328 ЦК України, якою передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПКУкраїни кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

У пунктах 1,6 ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права та зміна правовідношення.

Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

У абзаці 2 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року, справі № 1522/12102/12.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зі змісту позову вбачається, що позивач просить поділити квартиру АДРЕСА_1 , а саме, визначити за ним частку у спільній власності в розмірі 1/2 частини квартири, та визначити за ОСОБА_1 частку у спільній власності у розмірі 1/2 частини квартири, посилаючись на те, що між ним та відповідачем склались неприязні відносини, відповідач перешкоджає йому у доступі до квартири, а він має бажання реалізувати своє право на житло та поділити квартиру, щоб отримати можливість розпоряджатись своєю часткою квартири. Проте, у правовстановлюючих документах на спірну квартиру розмір часток не визначений, що позбавляє його реалізувати своє право на розпорядження майном шляхом його відчуження. Вважав, що відповідачем порушується його право на розпорядження власністю.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18 березня 2004 року №999, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в рівних долях.

Тобто, частки сторін у праві спільної власності на спірну квартиру є рівними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що визначення часток у праві спільної власності сторін на вказану квартиру у розмірі по 1/2 частині не є практичним і ефективним захистом права позивача, оскільки не змінить наявне у сторін правовідношення.

Посилання позивача у позові на те, що відповідач перешкоджає йому у доступі до квартири, а він має бажання реалізувати своє право на житло та поділити квартиру, щоб отримати можливість розпоряджатись своєю часткою квартири, не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки ці обставини не є підставою для захисту прав позивача в обраний ним спосіб, а можуть бути передумовою для заявлення негаторного позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення часток спільної сумісної власностіза його необґрунтованістю.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 826 грн 80 коп. (а.с.189).

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в позові ОСОБА_1 відмовляє, тому з нього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 826 грн 80 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ільницького Олексія Олександровича задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визначення часток (поділ) спільної сумісної власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 826 грн 80 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді