Номер провадження 2/754/4091/19
Справа №754/523/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання іпотеки такою, що припинена, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Надра» про визнання іпотеки такою, що припинена. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.12.2005 року між ОСОБА_3 та ВАТ Комерційний банк «Надра» ( в подальшому перейменованому в ПАТ «Комерційний банк «Надра») був укладений Кредитний Договір № 956/П/2005-840, відповідно до якого Банк передає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 16 272, 00 доларів США за сплатою 10,00 % річних. В забезпечення виконання зобов`язання між ОСОБА_3 та Банком був укладений 12.12.2005 року Іпотечний договір, відповідно до якого Іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язання, що витікає із Кредитного договору, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 12.12.2005 року приватним нотаріусом Шепельовою В.М. накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , до припинення дії договору іпотеки. ОСОБА_3 було частково сплачено кошти за вищевказаним кредитним договором. 02.06.2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ "КБ "Надра" було укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору № 956/П/2005-840 від 09.12.2005 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть. Спадкоємницею залишилась її донька ОСОБА_2 . Позивачка звернулась до нотаріальної контори, як наслідок була заведена спадкова справа № 961/2013, була прийнята спадщина. 13.02.2017 року Позивачка звернулась до Відповідача з заявою про те, що ОСОБА_3 померла та спадкоємницею залишилась ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину. В цій же заяві Позивачка звернулась з проханням надати інформацію по розрахунковому рахунку щодо щомісячних нарахувань по кредитному договору та стану заборгованості. 24.02.2017 року Банк повідомив, що обов`язки позичальника ОСОБА_3 щодо повернення кредиту та сплати відсотків мають бути виконані спадкоємцями. Відсотки, пеня та штрафні санкції по кредиту ОСОБА_3 не нараховуються з дати смерті. Банк надає можливість спадкоємцям сплатити лише тіло кредиту, частину відсотків, нарахованих до дати смерті, без урахування пені та штрафних санкцій. 06.12.2017 року Позивачка звернулась з листом щодо прощення заборгованості до НБУ, який було передано до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 11.01.2018 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав відповідь, що Законом не передбачено право уповноваженої особи ФГВФО здійснювати прощення заборгованості за кредитним договором, а при ліквідації Банку здійснення прощення боргу прямо заборонено. 23.01.2018 року Відповідачем було надіслано лист до Позивачки, відповідно до якого зазначено, що під час ліквідації Банку забороняється як повне так і часткове припинення зобов`язання позичальників перед банком за угодою сторін, що унеможливлює вчинення банком правочинів, спрямованих на повне або часткове прощення боргу, зменшення обсягу грошового зобов`язання боржника. Відповідно до ст. 1281 Цивільного кодексу України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Оскільки Відповідач не пред`явив вимоги до спадкоємиці, втратив право вимоги до Позивача, а договір іпотеки нерозривно пов`язаний з Кредитним договором, позивачка вважає, що необхідно визнати договір іпотеки таким, що припинений. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати іпотеку за іпотечним договором від 12.12.2005 року, укладеним між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом КМНО Шепельовою В.М., зареєстрованим в реєстрі № 2-1-3705, про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності ОСОБА_3 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 09.12.2005 року № 956/П/2005-840, укладеним між ОСОБА_3 та ВАТ «КБ «Надра», такою, що припинена.

14.02.2019 року до суду надійшов Відзив від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Білої І.В., згідно якого зазначено, що, дізнавшись 13.02.2017 року про смерть позичальника ОСОБА_3 , ПАТ «КБ «Надра» надіслав Спадкоємцю вимогу про повернення Кредиту, яку виклав у листі від 24.02.2017 року (вих. № 1-7-1203). Виходячи зі змісту Позовної заяви, Позивачка отримала зазначений лист, а відтак була повідомлена про наявність боргу за кредитом спадкодавця, що зумовило виникнення у неї обов`язку задовольнити вимоги Кредитора.Таким чином, Кредитор своєчасно звернувся до Спадкоємця з вимогою про повернення непогашеного залишку Кредиту і це підтверджується документами, доданими до позовної заяви самим позивачем. На сьогодні Кредит не повернуто, що порушує права Кредитора. Банк перебуває у стані ліквідації, що, у відповідності до вимог закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», покладає обов`язок на Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» задовольнити вимоги вкладників та інших кредиторів Банку. Таким чином, не повертаючи запозичені кошти Позивачка не тільки прямо порушує права Кредитора, а й опосередковано осіб, які довірили зберігання своїх заощаджень банку ПАТ «КБ «Надра». На підставі викладеного представник Фонду просить відмовити в задоволенні позову.

27.03.2019 року до суду надійшла Відповідь на відзив від представника позивачки, в якій зазначено, що відповідно до відзиву Відповідач вважає, що він звернувся з вимогою про стягнення заборгованості до Позивачки, однак з такою позицією представник не погоджується, оскільки Відповідачем було надіслано 24.02.2017 відповідь за № 1-7-1203 на лист Позивачки, в якій було повідомлено, що надання документів по кредитних операціях є платною та згідно тарифів банку, затверджених 25.08.2016 року, надання довідки, розрахунку, виписки по кредиту чи інших документів по ініціативі клієнта коштує фіксовано 100,00 гривень за кожен документ. Для отримання запитуваних документів Позивачці необхідно звернутися до менеджера у найближчому відділенні Банку «Надра», сплатити кошти за надання запитального документу та отримати його. Дана довідка носила лише інформативний характер і не була вимогою про дострокове повернення усієї суми заборгованості. Тобто Відповідач поінформував Позивачку про наявність заборгованості, а не надав вимогу про повернення всіє суми заборгованості. Відповідачу було відомо про смерть матері Позивачки, а отже і вимога про стягнення заборгованості відсутня та не пред`явлена протягом встановленого строку. В правових позиціях Верховного Суду України неодноразово було зазначено, що визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника та, відповідно, правових наслідків її надіслання залежить від змісту такої вимоги. Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про icнування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією. Якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов`язання у відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У зв`язку з цим, представник просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.04.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - ПАТ «КБ «Надра» - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 09.12.2005 року між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «Надра» був укладений Кредитний Договір № 956/П/2005-840, відповідно до якого Відповідач передає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 16 272, 00 доларів США за сплатою 10,00 % річних (а.с. 80).

09.12.2011 року ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра» був укладений Договір поруки, відповідно до умов якого Поручитель безвідривно та безспірно зобов`язується відповідати перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором № 956/П/2005-840 від 09.12.2005 року (а.с. 133-134).

12.12.2005 року, в забезпечення виконання зобов`язання між ОСОБА_3 та Відповідачем, був укладений Іпотечний договір, відповідно до якого Іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов`язання, що витікає із Кредитного договору, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 119-123).

12.12.2005 року приватним нотаріусом КМНО Шепельовою В.М. накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , до припинення дії договору іпотеки.

25.08.2010 року між ОСОБА_3 та Відповідачем була укладена Додаткова угода № 1 до Кредитного договору № 956/П/2005-840 від 09.12.2005 року (а.с. 84-91), Додаткова угода № 7 до Кредитного договору № 956/П/2005-840 від 09.12.2005 року (а.с. 92-99).

02.06.2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «Надра» було укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору № 956/П/2005-840 від 09.12.2005 року (а.с. 104-112), Додаткову угоду № 3 до Кредитного договору № 956/П/2005-840 від 09.12.2005 року (а.с. 118).

02.06.2011 року між ОСОБА_3 та Відповідачем був укладений Договір № 1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 12.12.2005 року (а.с. 124-125).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 08.08.2013 року Серія НОМЕР_1 (а.с. 25).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем майна ОСОБА_3 є її дочка ОСОБА_2 Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 26).

13.02.2017 року Позивачка звернулась до Відповідача з заявою про те, що ОСОБА_3 померла та спадкоємницею залишилась ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину. Також у заяві позивачка просила надати інформацію по розрахунковому рахунку щодо щомісячних нарахувань по кредитному договору та стану заборгованості (а.с. 29).

24.02.2017 року листом вих. № 1-7-12-03 ПАТ КБ «Надра» повідомило позивачку про те, що обов`язки позичальника ОСОБА_3 щодо повернення кредиту та сплати відсотків мають бути виконанні спадкоємцями. Відсотки, пеня та штрафні санкції по кредиту ОСОБА_3 не нараховуються з дати смерті. Банк надає можливість спадкоємцям сплатити лише тіло кредиту, частину відсотків, нарахованих до дати смерті, без урахування пені та штрафних санкцій. Станом на 22.02.2017 року сума до погашення складала 12655, 45 дол. США (а.с. 30).

11.01.2018 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав відповідь на лист позивачки, де зазначено, що Законом не передбачено право уповноваженої особи ФГВФО здійснювати прощення заборгованості за кредитним договором, а при ліквідації Банку здійснення прощення боргу прямо заборонено.

23.01.2018 року Відповідачем було надіслано лист до Позивачки, відповідно до якого зазначено, що під час ліквідації Банку забороняється як повне так і часткове припинення зобов`язання позичальників перед банком за угодою сторін, що унеможливлює вчинення банком правочинів, спрямованих на повне або часткове прощення боргу, зменшення обсягу грошового зобов`язання боржника. Відповідно до ст. 1281 Цивільного кодексу України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

У своїх позовних вимогах позивачка просить суд визнати іпотеку такою, що припинена, зважаючи на те, що в установлений законом строк Банк не звернувся до неї із вимогою, як до спадкоємця.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує наступні положення діючого законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 стаття 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави припинення іпотеки. Так, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Згідно із ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до вимог ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно із ч.2 ст.533 ЦК України застава, встановлена первісним боржником зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (п.5 ст.1219, ст.1282 ЦК України).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.36 постанови № 5 від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (ст.23 Закону України «Про іпотеку»). Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов`язки іпотекодавця, а й обов`язки за основним зобов`язанням у межах вартості спадкового майна.

Представник позивача посилається на висновки Великої палати Верховного суду у справі № 522/407/15-ц, зокрема на те, що наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців (ст.1281, ст.1282 ЦК України ст.23 Закону України «Про іпотеку») є позбавлення кредитора права вимоги.

Але слід зазначити, що вказані висновки не є підставою для припинення іпотеки.

Так, у вказаній позивачем постанові зазначено, що стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої, як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.

Крім того, як вбачається з письмових матеріалів справи, дізнавшись 13.02.2017 року про смерть позичальника ОСОБА_3 , ПАТ «КБ «Надра» надіслав Спадкоємцю вимогу про повернення Кредиту, яку виклав у листі від 24.02.2017 року (вих. № 1-7-1203).

Виходячи зі змісту Позовної заяви, Позивачка отримала зазначений лист, а відтак була повідомлена про наявність боргу за кредитом спадкодавця, що зумовило виникнення у неї обов`язку задовольнити вимоги Кредитора.

Таким чином, Кредитор своєчасно звернувся до Спадкоємця з вимогою про повернення непогашеного залишку Кредиту і це підтверджується документами, доданими до позовної заяви самим позивачем.

Твердження представника позивача про те, що даний лист від 24.02.2017 року не можна вважати вимогою, оскільки він не містить відповідних реквізитів, суд до уваги не приймає, оскільки діючим законодавством не визначено жодних вимог до вимог до спадкоємців, а тому вона може бути викладена у довільній формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в позові ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 525, 526, 553, 554, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, Законом України "Про іпотеку", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання іпотеки такою, що припинена, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», , адреса: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 15.

Повний текст рішення виготовлений 24 вересня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська