ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №592/5571/18

Номер провадження 22-ц/816/786/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собина О. І. , Левченко Т. А.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2018 року в складі судді Бичкова І. Г., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 26 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

16 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробиче об'єднання» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 22348 грн 54 коп.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 38004 грн 34 коп., з послідуючим утриманням всіх податків і обов'язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь держави судовий збір в сумі 704 грн 80 коп.

Не погоджуючись з судовим рішенням в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог. При цьому, ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання», посилаючись на постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, вважає за можливе зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 38004,34 грн. до 10000 грн., враховуючи принцип справедливості та співмірності. Крім того, відповідач вказує на ту обставину, що у період з 17 травня 2017 року по 26 листопада 2018 року кількість робочих днів становила 225, а не 227, як помилково вважав суд першої інстанції, тому з товариства сума середнього заробітку була стягнута у більшому розмірі, внаслідок чого були порушені його майнові права.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 22348,54 грн. сторонами не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання», а 16 травня 2018 року позивача було звільнено за власним бажанням у зв'язку із невиконанням власником умов колективного договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Вказані обставини підтверджуються даними трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 6).

Згідно даних наданого позивачем розрахункового листа борг відповідача по виплаті заробітній платі станом на травень 2017 року становив 22348 грн. (зворот а.с. 6).

Ураховуючи ту обставину, що на день звільнення позивача з роботи з нею не було проведено повного розрахунку, тому ОСОБА_1 також просила стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 травня 2017 року по 26 листопада 2018 року, тобто, за 227 робочих днів, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати в сумі 167,42 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті позивачу належних сум при звільненні, а сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними і обґрунтованими.

Відповідно до статтей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з пунктами 1-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Пунктом 8 Порядку унормовано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

У даному ж випадку, виходячи з матеріалів справи, на підприємстві діє неповний трьохденний робочий тиждень, установлений наказом від 26 травня 2014 року № 75, що діяв і для позивача до моменту її звільнення.

Отже, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача становила 167 грн 42 коп., тому розмір її середнього заробітку за період з 17 травня 2017 року по 26 листопада 2018 року, виходячи із трьохденного робочого тижня, становить 38004,34 грн (167 грн 42 коп. * 227 днів). При цьому, відповідач погоджується з розміром середньоденного заробітку (167 грн 42 коп.) позивача, що вбачається з доводів апеляційної скарги.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної про те, що у період затримки розрахунку з 17 травня 2017 року (наступний день після звільнення) по 26 листопада 2018 року (дата ухвалення рішення суду) кількість робочих днів становила 225, а не 227, необхідно взяти до уваги, що у квітні 2018 року число робочих днів на товаристві складало 12, а не 11, як помилково вказав відповідач в апеляційній скарзі, а у травні 2018 року - 11 робочих днів, а не 10, у листопаді 2018 року - 10 робочих днів, а не 9. Таким чином, посилання відповідача на те, що суд стягнув суму середнього заробітку у більшому розмірі внаслідок неправильного обчислення кількості робочих днів є безпідставними.

Крім того, відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що обрахована місцевим судом сума за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 38004,34 грн в сотню разів перевищує розмір середньомісячної заробітної плати позивача. Зокрема, згідно з даними наданого позивачем розрахункового листа, вбачається, що розмір вихідної допомоги, що підлягав їй виплаті при звільненні становив 10358,85 грн., тобто, три середньомісячні заробітні плати, а тому розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 складає 3452,95 грн.

Разом з тим, позивач не спростував наведеного розрахунку середньомісячної заробітної плати ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Ураховуючи викладене, твердження позивача про зменшення суми середнього заробітку до 10000 грн. є безпідставними. При цьому, колегія суддів враховує обставини того, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що при звільненні 16 травня 2017 і на момент подачі позову - 16 травня 2018 року, тобто, протягом одного року, відповідачем не було проведено з нею остаточного розрахунку. До того ж, остаточного розрахунку не проведено ні на час ухвалення оскарженого рішення, ні на час апеляційного перегляду справи.

Отже, суд першої інстанції вірно, в межах позовних вимог, стягнув з відповідача 38004,34 грн середнього заробітну за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи заявлений розмір заборгованості по заробітній платі позивача, який не спростований роботодавцем, та тривалість строку, протягом якого порушуються її права, як працівника, що закріплені в ст. 116 КЗпП України.

Однак, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, чого судом не встановлено у даній справі.

Таким чином, відсутні правові підстави для зменшення позивачу розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 10000 грн., тому посилання ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на те, що суд не застосував до спірних правовідносин принципу співмірності не заслуговують на увагу колегії суддів.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому таке судове рішення в оскарженій частині необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2018 року в оскарженій частині у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 19лютого 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина