Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 2-2529/11

провадження № 61-13725св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 12 квітня 2016 рокуу складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 04 листопада 1989 року по 19 лютого 2009 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу сторони здійснили добудову до житлового будинку АДРЕСА_1 . Зокрема, внаслідок спільних трудових і грошових витрат подружжям було збудовано (переобладнано): гараж площею 58,9 кв. м; господарське приміщення площею 18,7 кв. м; сходи площею 4,2 кв. м; коридор площею 1,2 кв. м; терасу площею 18,8 кв. м; житлову кімнату площею 19,8 кв. м; господарське приміщення площею 19,2 кв. м; господарське приміщення площею 14,5 кв. м; господарське приміщення площею 1,6 кв. м; господарське приміщення площею 3,3 кв. м; комору площею 1,1 кв. м; коридор площею 6,0 кв. м; коридор площею 2,7 кв. м; кухню площею 20,3 кв. м; хол площею 17,6 кв. м; житлову кімнату площею 25,3 кв. м; коридор площею 12,3 кв. м; хол площею 12,9 кв. м; господарську будівлю площею 20,79 кв. м. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 червня 2008 року визнано за ОСОБА_2 право власності на вказані самочинні добудови. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати вищезазначені приміщення об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя; виділити їй спірне майно, стягнувши з неї на користь відповідача грошову компенсацію половини його вартості в розмірі 80 000 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2011 року у складі судді Порозової І. Ю. позов задоволено частково. Визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя майно загальною вартістю 160 000 грн, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме: гараж площею 58,9 кв. м, господарське приміщення площею 18,7 кв. м, сходи площею 4,2 кв. м, коридор площею 1,2 кв. м, терасу площею 18,8 кв. м, житлову кімнату площею 19,8 кв. м (загальна площа - 121,6 кв. м); господарське приміщення площею 19,2 кв. м, господарське приміщення площею 14,5 кв. м, господарське приміщення площею 1,6 кв. м, господарське приміщення площею 3,3 кв. м, комору площею 1,1 кв. м, коридор площею 6,0 кв. м, коридор площею 2,7 кв. м, кухню площею 20,3 кв. м, хол площею 17,6 кв. м, житлову кімнату площею 25,3 кв. м, коридор площею 12,3 кв. м, хол площею 12,9 кв. м, (загальна площа - 136,8 кв. м); господарську будівлю, розміром 6,30 х 3,30 м, площею 20,79 кв. м. Виділено вказане майно у власність ОСОБА_1 та припинено право власності на нього за ОСОБА_2

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у ньому є рівними. Зазначене майно підлягає виділенню у власність ОСОБА_1 , яка сплатила відповідачу компенсацію 1/2 частини його вартості.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, у грудні 2015 року особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк») подало апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 12 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Креді Агріколь Банк»задоволено. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 не було зареєстровано в установленому законом порядку право власності на самочинну добудову, про що свідчать матеріали інвентарної справи. Позивач просила виділити їй у власність переобладнані житлові та нежитлові приміщення в будинку, який на підставі договору купівлі-продажу належить ОСОБА_4 та перебуває в іпотеці ПАТ «Креді Агріколь Банк».Оскільки суд першої інстанції розглянув справу без залучення до участі в ній банку як іпотекодержателя, то наявні підстави для відмови в задоволенні позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 12 квітня 2016 року, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2011 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у ньому є рівними. Предметом договору купівлі-продажу від 25 червня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , та договору іпотеки від 26 червня 2008 року, укладеного між ПАТ «Креді Агріколь Банк» і ОСОБА_4 , є житловий будинок загальною площею 315,9 кв. м, до складу якого не входили здійснені сторонами у цій справі добудови та переобладнання. Тобто місцевий суд не вирішував питання про права та обов?язки ПАТ «Креді Агріколь Банк» як іпотекодержателя, оскільки ухвалене цим судом рішення не стосується іпотечного майна.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 березня 2018 року справу № 2-2529/11 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судами встановлено, що з 04 листопада 1989 року по 19 лютого 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно із свідоцтвом про право власності на домоволодіння, виданим 16 жовтня 1996 року Хмельницьким міським відділом комунального господарства на підставі рішення виконкому Хмельницької міської Ради народних депутатів від 26 вересня 1996 року № 1168, ОСОБА_2 на праві власності належав житловий будинок загальною площею 315,9 кв. м по АДРЕСА_1 .

У вказаному домоволодінні ОСОБА_2 було здійснено самочинну добудову та переобладнання житлових і нежитлових приміщень, внаслідок чого загальна площа будинку збільшилася до 407 кв. м.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 червня 2008 року визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинні добудови до житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 121,6 кв. м, а саме: гараж «А-2 1» площею 58,9 кв. м, господарське приміщення «А-2 3» площею 18,7 кв. м, сходи «А-2 12» площею 4,2 кв. м, коридор «А-2 13» площею 1,2 кв. м, терасу «А-2 14» площею 18,8 кв. м, житлову кімнату «А-2 30» площею 19,8 кв. м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно переобладнані приміщення загальною площею 136,8 кв. м, а саме: господарське приміщення «А-2 2» площею 19,2 кв. м, господарське приміщення «А-2 4» площею 14,5 кв. м, господарське приміщення «А-2 5» площею 1,6 кв. м, господарське приміщення «А-2 6» площею 3,3 кв. м, комору «А-2 7» площею 1,1 кв. м, коридор «А-2 9» площею 6,0 кв. м, коридор «А-2 10» площею 2,7 кв. м, кухню «А-2 17» площею 20,3 кв. м, хол «А-2 19» площею 17,6 кв. м, житлову кімнату «А-2 15» площею 25,3 кв. м, коридор «А-2 23» площею 12,3 кв. м, хол «А-2 22» площею 12,9 кв. м, господарську будівлю, розміром 6,30 х3,30 м, площею 20,79 кв. м.

Відповідач не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на самочинну добудову та переобладнані житлові і нежитлові приміщення на підставі вказаного рішення суду, про що свідчать матеріали інвентарної справи на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Апеляційним судом також встановлено, що 25 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 став власником житлового будинку загальною площею 315,9 кв. м та земельної ділянки площею 0,10 га, які розташовані по АДРЕСА_1 . Цей правочин вчинено за згодою ОСОБА_1

26 червня 2008 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» (далі - АТ ««Індустріально-експортний банк»), правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № Ф-88-ІП, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 250 000 доларів США під 13,4 % річних на строк до 25 червня 2020 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 26 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № Ф-88-ІП, предметом якого є житловий будинок загальною площею 315,9 кв. м по АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Отже, ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов?язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість банку звернути стягнення на іпотечне майно.

Відповідно до частини третьої, пункту 2 частини шостої статті 130 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), для врегулювання спору до судового розгляду суд з`ясовує: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду або передати справу на розгляд третейського суду. Якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що ОСОБА_1 фактично просила здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом виділення їй самочинної добудови та переобладнаних житлових і нежитлових приміщень в будинку, який належить новому власнику ОСОБА_4 та перебуває в іпотеці, а ПАТ «Креді Агріколь Банк» як іпотекодержатель не було залучене до участі в цій справі, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення місцевого суду та відмовив в задоволенні позову з таких підстав.

При цьому суд правильно не оцінював та не встановлював обставин справи щодо належності чи неналежності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя. Рішення апеляційного суду не позбавляє ОСОБА_1 права на звернення до суду з позовом з правильно визначеним нею суб`єктним складом учасників справи.

Доводи касаційної скарги про те, що здійснені сторонами у цій справі добудови та переобладнанняне булипредметом договору іпотеки від 26 червня 2008 року, а тому місцевий суд не вирішував питання про права та обов?язки ПАТ «Креді Агріколь Банк» як іпотекодержателя, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом встановлено, що переобладнані приміщення входять до складу переданого в іпотеку житлового будинку. Вказані доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Аргументи скарги про те, що ОСОБА_4 як новий власник житлового будинку не оскаржував рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2011 року, у зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати про порушення його права власності, також є неспроможними, оскільки ОСОБА_4 не брав участі у розгляді цієї справи, її матеріали не містять доказів про його обізнаність про існування вказаного рішення.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов