Головуючий у І інстанції Волошин В.О.
Провадження №22-ц/824/9349/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд поділити спільно нажите майно сторін шляхом визнання за нею права власності на кімнату №2 (площею 17,2 кв.м.) та кімнату №3 (площею 15,9 кв.м.) в квартирі АДРЕСА_1 , а за відповідачем право власності на: кімнату №1 (площею 8,5 кв.м.), кухню (площею 5,5 кв.м.), ванну кімнату (площею 4,2 кв.м.), вбиральню (площею 0,9 кв.м.), коридор (площею 4,9 кв.м.) в квартирі АДРЕСА_1 .Під час розгляду справи позивач уточнила предмет позову та просила поділити спірну квартиру шляхом визнання за нею та відповідачем права власності на Ѕ її частину за кожним.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 2009 року по 18 грудня 2012 року, під час якого відповідач ОСОБА_2 набув в особисту власність квартиру АДРЕСА_1 шляхом приватизації. Зазначена спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, як подружжя, оскільки Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VI«Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, ст. 61 СК України було доповнено ч. 5, якою передбачалось, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу, внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Оскільки з часу розірвання шлюбу відповідач одноособово використовує квартиру, яка є спільною сумісною власністю та набута за час шлюбу, позивач просила суд ухвалити рішення про задоволення її позову про поділ квартири.

Справа судами розглядалась неодноразово: рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено; рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Визнано за кожною із сторін (позивачкою та відповідачем) право власності наЅ частину спірної квартири за кожним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення суду першої та апеляційної інстанції скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилалась, зокрема, на те, що суд, встановивши, що сторони перебували у недійсному шлюбі, в якому шляхом приватизації була придбана спірна квартира, одна з кімнат якої була отримана відповідачем на сім`ю з трьох осіб, в тому числі позивача та її дитину, помилково не знайшов підстав для визнання за позивачем права на Ѕ частину квартири, а висновок суду про належність спірної квартири на праві власності виключно відповідачу необґрунтований та немотивований судом. Крім цього, позивач не знала і не могла знати, що відповідач укладає шлюб, не маючи наміру створити сім`ю, а лише бажав використати її та дитину для отримання кімнати у комунальній квартирі, де він проживав, а тому вона має право на поділ набутої шляхом приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» спірної квартири.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та їїпредставник подану апеляційну скаргу підтрималита просилипро її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційному суді заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що трикімнатна спірна квартира АДРЕСА_1 станом на 24 жовтня 2010 рокумала статус комунального житла.

З 03 квітня 1990 рокуу цій квартирі був зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (наймач), який проживав у 2 кімнатах цієї квартири, житловою площею 25,7 кв.м. (кімната № 1 - 8,5 кв.м. та кімната № 2 - 17,2 кв.м.) (а.с.10-11,том 1).

10 грудня 2009 рокуміж сторонами було зареєстровано шлюб (а.с.9, том 1).

Позивачка ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були зареєстровані у спірній квартирі з 09 березня 2010року по 30 листопада 2010 року(а.с.29, том 2).

У зв`язку з вивільненням третьої кімнати, площею 15,9 кв.м. у спірній квартирі та для поліпшення житлових умов відповідача, розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 395 від 17 червня 2010 року (а.с.11, том1) зазначену кімнату було надано відповідачу на сім`ю з трьох осіб (позивачка ОСОБА_1 , її донька ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 ) та визначено, що на особовому рахунку відповідача рахується уся спірна квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 41,6 кв. м .

На підставі розпорядження органу приватизації № 376 від 29 червня 2011рокуспірна квартира АДРЕСА_1 була набута у власність відповідача шляхом приватизації, про що Відділом (органом) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації було видано відповідне свідоцтво про право власності на житло від 29 червня 2011 року (а.с.12,том1).

18 грудня 2012 рокушлюб між сторонами було розірвано в позасудовому порядку (а.с.13, том1).

Також встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року по цивільній справі № 755/19873/15-ц, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання шлюбу недійсним та визнано недійсним шлюб, зареєстрований 10 грудня 2009 року Романівською сільською радою Попільнянського району Житомирської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 4 (а.с.111-114, том 2).

Відмовляючи у задоволенні позову про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, і апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 44 СК України у випадках, передбачених статтями 39-41цього Кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 45 СК України визначено, що недійсний шлюб (стаття 39 цього Кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Якщо протягом недійсного шлюбу особи набули майно, воно вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Оскільки шлюб, укладений між сторонами, в судовому порядку визнано недійсним, у позивача та відповідача не виникло жодних прав та обов`язків, притаманних подружжю, в тому числі щодо поділу спільного сумісного майна.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 набув спірну квартиру у власність шляхом приватизації, тобто дана квартира була надана йому державою безоплатно, що спростовує посилання позивача ОСОБА_1 про придбання квартири в тому числі її працею та коштами.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою належними та допустимими доказами підстав її позову та, як наслідок, відмову у задоволенні її вимог про поділ квартири.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду,які полягають у розгляді справи за її відсутності,законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можебути підставою для скасування або зміни рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно,з дотриманням норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: