Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.09.2019 Справа №607/7381/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря Т.І. Созанської

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживача шляхом визнання правочину частково недійсним , -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог та аргументи учасників.

Позивач просить в суду постановити рішення, яким пункти 4.2., 6.2., 8.3. Розділу 2 Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 12 грудня 2013 року і Пропозицію укласти договори (оферта) №GP -563002 від 12 грудня 2013 року ( в частині «Графіку платежів» - комісія за обслуговування кредиту - 720,72 грн. щомісяця та усього за 48 місяців (періодів) - 34594,56 грн.), та Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 01 грудня 2014 року і Пропозицію укласти договори (оферта) №GР-7095620 від 01 грудня 2014 року ( в частині «Графіку платежів» - Комісія за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 475,32 грн. щомісяця та усього за 48 місяців (періодів) -22 815,36 грн). укладеного між Відповідачем та Позивачем, визнати недійсними з дати укладання кредитних договорів.

На обгрунтування вимог зазначає, що 12 грудня 2013 року між АТ Банк Ренесанс Капітал, правонаступником якого є «Перший український міжнародний банк», та ОСОБА_1 укладено договір №GP-563002 від 12 грудня 2013 року, шляхом підписання пропозиції укласти договір (оферти), на підставі якого банк надав позивачу кредит в сумі 34320 гривень, й ОСОБА_1 зобов`язався повернути позичені кошти частинами, щомісяця до 12 числа (графік платежів з пропозиції оферти) впродовж 48 місяців (4 роки) із сплатою 13 % річних від залишкової суми кредиту і із сплатою комісії за обслуговування кредиту з розрахунку 2,10% від початкової суми кредиту тобто по 720, 72 щомісячно, відповідно п. 2.4. договору та графіку щомісячних платежів загалом за 48 місяців 7887, гривень.

Надалі, 01.12.2014 року між АТ Банк Ренесанс Капіталта ОСОБА_1 було укладено договір №GP-7095620 , шляхом підписання пропозиції (оферти) про рефінансування уже існуючої заборгованості, а саме 32 125, 04 гривень, з встановленням комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1,35 % - 475,32 грн. щомісяця та усього за 48 місяців (періодів) -22 815,36 грн, та із сплатою 9% річних за користування кредитними коштами.

Означені в першому абзаці положення договору та Загальних умов, позивач просить визнати недійними з моменту укладання правочину, оскільки вважає положення такими, що порушують право позивача як споживача фінансової послуги, є несправедливими, всупереч декларованому принципу рівності учасників правочину; дані умови містять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживача.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просить вимогу задовольнити із зазначених в позові підстав.

Відповідач не забезпечив явку повноваженого представника, хоча належним чином повідомлявся про час і місце судового розгляду. На адресу суду направив відзив на позов, змістом якого просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, та клопотання про розгляд справи за власної відсутності. Як окрему підставу відмовити в задоволенні вимог просить суд застосувати наслідки пропущення позивачем позовної давності на звернення до суду.

Встановлені судом обставини та перевірка їх доказами.

Отже, як зазначено вище, 12 грудня 2013 року між АТ Банк Ренесанс Капітал, правонаступником якого є «Перший український міжнародний банк», та ОСОБА_1 укладено договір №GP-563002 від 12 грудня 2013 року , шляхом підписання пропозиції укласти договір (оферти), на підставі якого банк надав позивачу кредит в сумі 34320 гривень, й ОСОБА_1 зобов`язався повернути позичені кошти частинами, щомісяця до 12 числа (графік платежів з пропозиції оферти) впродовж 48 місяців (4 роки) із сплатою 13 % річних від залишкової суми кредиту і із сплатою комісії за обслуговування кредиту з розрахунку 2,10% від початкової суми кредиту тобто по 720, 72 щомісячно, відповідно п. 2.4. договору та графіку щомісячних платежів загалом за 48 місяців 7887, гривень.

Означена пропозиція укласти договір (оферта) від 12.12.2013 року містить в собі твердження, що сама пропозиція разом з викладеними в ній Умовами та у відповідності чинних Загальних умов Договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, останні є невід`ємною частиною цієї Пропозиції.

Відтак, як встановлено судом, ОСОБА_1 12.12.2013 року підписав Умови договору рахунку Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків.

Як оглянуто судом самі ж Умови складаються з Загальних положень, Умов договору про надання споживчих кредитів, Умов Договору карткового рахунку та вже згадуваного підписаного позивачем Умов договору рахунку.

За період з грудня 2013 по грудень 2014 року позивач сплачував банку регулярно в строки суми по 1641 гривень, 1642 гривень та 1810 гривень (17.04.2014 року), що стверджується доданими до позовної заяви копіями квитанцій, і до звернення позивача до банку про покращення умов договору.

Надалі, 01.12.2014 року між АТ Банк Ренесанс Капіталта ОСОБА_1 було укладено договір №GP-7095620 , шляхом підписання пропозиції (оферти) про рефінансування уже існуючої заборгованості, а саме 32 125, 04 гривень, з встановленням комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1, 35 % 475,32 грн. щомісяця та усього за 48 місяців (періодів) -22 815,36 грн, та із сплатою 9% річних за користування кредитними коштами.

Факту підписання ОСОБА_1 01.12.2014 року Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, що за приписами пропозиції укласти договір (оферта) від 01.12.2014 року, є невід`ємною частиною пропозиції, судом не встановлено.

Позивач просить в суду постановити рішення, яким пункти 4.2., 6.2., 8.3. Розділу 2 Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 12 грудня 2013 року і Пропозицію укласти договори (оферта) №GP-563002 від 12 грудня 2013 року ( в частині «Графіку платежів» - комісія за обслуговування кредиту - 720,72 грн. щомісяця та усього за 48 місяців (періодів) - 34594,56 грн.), та Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 01 грудня 2014 року і Пропозицію укласти договори (оферта) №GР-7095620 від 01 грудня 2014 року ( в частині «Графіку платежів» - Комісія за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 475,32 грн. щомісяця та усього за 48 місяців (періодів) -22 815,36 грн). укладеного між Відповідачем та Позивачем, визнати недійсними з дати укладання кредитних договорів.

З оглянутої в судовому засіданні належним чином засвідченої копії Загальних умов Договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, частина з яких, а саме Розділ Умови договору рахунку, були підписані ОСОБА_1 12.12.2013 року, вбачається, що:

- Розділ 2 Умови договору про надання споживчого кредиту містить п.4.2. наступного змісту «за обслуговування кредиту Позичальник щомісячно сплачує комісію у розмірі, вказаному в Пропозиції від початкової суми кредиту , перерахованої Банком згідно з цим Розділом (база розрахунку Комісії).»

- цей же Розділ 2 Умови договору про надання споживчого кредиту містить п.6.2 наступного змісту «За повне або часткове прострочення повернення Кредиту та/або оплати Процентів та/або Комісії, у терміни що передбачені графіком платежів та/або іншим чином визначені відповідно до Кредитного договору, Позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 10% від простроченої суми за кожен випадок прострочення , а також за кожний місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку. Застосування штрафів, передбачених цим пунктом, здійснюється в другий день від дати прострочення, передбаченої Графіком платежів. Сплата штрафу не звільняє Позичальника від виконання від виконання зобов`язань, за порушення яких він передбачений, і так само не звільняє його від обов`язку понад суму штрафу у повному обсязі відшкодувати Банку збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов`язань за Кредитним договором, в тому числі будь які витрати, що були понесені Банком у зв`язку із стягненням заборгованості з Позичальника за Кредитним договором.

- пункт 8.2 Розділу 2 Умови договору про надання споживчого кредиту передбачає, що «у випадку невиконання Позичальником вимоги Банку щодо дострокового повернення кредиту та відповідно щодо виконання інших зобов`язань за Кредитним договором у строк, встановлений в п. 8.1 цього Розділу - припиняється нарахування процентів, комісії та штрафів згідно з п.6.2. цього розділу , та - Позичальник зобов`язується відшкодувати банку завдані таким невиконанням збитки у розмірі неодержаних Банком доходів за Кредитним договором у розмірі суми Процентів та Комісії, розрахованої на умовах, визначених Кредитним договором, та яка б мала бути сплачена Позичальником за весь строк Кредиту Банку при належному виконанні Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором й не була сплачена Банку; та - Позичальник зобов`язується на вимогу Банку в порядку ст. 625 ЦК України сплатити 20 процентів річних від суми простроченої заборгованості Позичальника за Кредитним Договором.»

Означені в першому абзаці положення договору та Загальних умов, позивач просить визнати недійними з моменту укладання правочину, оскільки вважає положення такими, що порушують право позивача як споживача фінансової послуги, є несправедливими, всупереч декларованому принципу рівності учасників правочину; дані умови містять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживача.

Доводить порушення власних прав зверненням Банку до Тернопільського міськрайонного суду у справі № 607/1408/18, з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором від 01.12.2014 року №GP-7095620, з ціною позову 63 528 гривень, в тому числі Комісії за обслуговування кредиту в розмірі 22 331, 52 гривень. На підтвердження надано суду копію зустрічного позову, копію ухвали про відкриття провадження, та Довідки про стан та історію заборгованості за кредитним договором від 01.12.2014 року №GP-7095620, оглядом якої дійсно вбачається нарахування банком ОСОБА_1 комісії в сумі 22 331, 52 гривень, й 34 174, 75 штрафу, котрого, однак, Банк не вимагає до сплати з ОСОБА_1

Право, що підлягає до застосування і висновки Суду.

Щодо змісту положень договорів №GP-563002 від 12 грудня 2013 року і №GP 7095620 від 01.12.2014 рокув частині встановлення комісії

Відповідно ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним.

Суд розглядає спір керуючись принципом диспозитивності судового розгляду- в межах заявлених сторонами вимог та на підставі поданих ними доказів.

У ст. 203 ЦК України, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, й зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов договорів №GP-563002 від 12 грудня 2013 року і №GP-7095620 від 01.12.2014 року, підписані між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-1746цс16 в постанові від 16.11.2016 року.

Суд наголошує, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував позивачу до сплати комісії за обслуговування кредиту в розмірі 22 331, 52 гривень, на виконання договору від 01.12.2014 року №GP-7095620, що вбачається із матеріалів справи № 607/1408/18, з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, котра перебуває на розгляді в суді.

З огляду на наведене суд вважає таким, що суперечить закону, встановлення в договорі №GP-7095620 від 01.12.2014 року, компенсації невідомо яких сукупних послуг банку за рахунок позивача, а саме комісії за обслуговування кредитної заборгованості 475,32 гривень щомісяця та усього за 48 місяців 22 815, 36 гривень.

А тому договір №GP-7095620 від 01.12.2014 року, в частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості 475,32 гривень щомісяця та усього за 48 місяців 22 815, 36 гривень, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Банк Ренесанс капітал», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», слід визнати недійсним.

Водночас суд не погоджується з доводами позивача про необхідність визнання недійсними аналогічних положень щодо встановлення комісії в договорі №GP-563002 від 12 грудня 2013 року, оскільки необхідною умовою судового захисту має бути наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права особи. котра звертається за захистом.

Разом з тим означений правочин втратив чинність датою укладання 01.12.2014 року іншого договору (№GP-7095620) про рефінансування існуючого на той час боргу ОСОБА_1 перед АТ Банк Ренесанс Капітал, й, відповідно, правонаступник позичальника ПАТ «ПУМБ» позбавлений права будь якої вимоги до ОСОБА_1 за договором №GP-563002 від 12 грудня 2013 року.

З приводу недійсності пунктів 4.2., 6.2., 8.3. Розділу 2 Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 12 грудня 2013 року, та Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 01 грудня 2014 року , Суд зазначає таке.

Вищезазначено Судом встановлено, що 12 грудня 2013 року між АТ Банк Ренесанс Капітал, правонаступником якого є «Перший український міжнародний банк», та ОСОБА_1 укладено договір №GP-563002 від 12 грудня 2013 року , шляхом підписання пропозиції укласти договір (оферти), на підставі якого банк надав позивачу кредит в сумі 34320 гривень, й ОСОБА_1 зобов`язався повернути позичені кошти частинами, щомісяця до 12 числа (графік платежів з пропозиції оферти) впродовж 48 місяців (4 роки) із сплатою 13 % річних від залишкової суми кредиту і із сплатою комісії за обслуговування кредиту з розрахунку 2,10% від початкової суми кредиту тобто по 720, 72 щомісячно, відповідно п. 2.4. договору та графіку щомісячних платежів загалом за 48 місяців 7887, гривень.

Означена пропозиція укласти договір (оферта) від 12.12.2013 року містить в собі твердження, що сама пропозиція разом з викладеними в ній Умовами та у відповідності чинних Загальних умов Договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, останні є невідємною частиною цієї Пропозиції.

Відтак, як встановлено судом, ОСОБА_1 12.12.2013 року підписав Умови договору рахунку Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків.

Як оглянуто судом самі ж Умови складаються з Загальних положень, Умов договору про надання споживчих кредитів, Умов Договору карткового рахунку та вже згадуваного підписаного позивачем Умов договору рахунку.

За період з грудня 2013 по грудень 2014 року позивач сплачував банку регулярно в строки суми по 1641 гривень, 1642 гривень та 1810 гривень (17.04.2014 року), що стверджується доданими до позовної заяви копіями квитанцій, і до звернення позивача до банку про покращення умов договору.

Надалі, 01.12.2014 року між АТ Банк Ренесанс Капіталта ОСОБА_1 було укладено договір №GP-7095620 , шляхом підписання пропозиції (оферти) про рефінансування уже існуючої заборгованості, а саме 32 125, 04 гривень, з встановленням комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1, 35 % 475,32 грн. щомісяця та усього за 48 місяців (періодів) -22 815,36 грн, та із сплатою 9% річних за користування кредитними коштами.

Факту підписання ОСОБА_1 01.12.2014 року Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, що за приписами пропозиції укласти договір (оферта) від 01.12.2014 року, є невідємною частиною пропозиції, судом не встановлено.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ Банк Ренесанс Капітал).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Спірні пункти 4.2., 6.2., 8.3. містяться саме в Розділу 2 Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 12 грудня 2013 року, й змісту і взагалі існування якихось Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, що мали б бути додатком договору від 01.12.2014 року, Суду взагалі не вдалося встановити з наджаних сторонами спору доказів.

При цьому суд переконаний, що ОСОБА_1 був обізнаний виключно з змістом Розділу 4 Умови договору рахунку Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 12 грудня 2013 року, оскільки сторінка містить особистий підпис позивача.

Сторінки Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 12 грудня 2013 року, котрими визначений зміст Розділів 1, 2 та 3, викладені на окремих аркушах, не скріплені як єдиний документ і містять підписи виключного банківського працівника, проте не позичальника ( ОСОБА_1 )

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що зміст Розділів 1, 2 та 3 Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків від 12 грудня 2013 року, зрозумів позичальник ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Пропозицію укласти договір (оферта) №GP -563002 від 12 грудня 2013 року , а також те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема викладені в п 4.2., 6.2., 8.3. Розділу 2.

Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, а конкретніше зміст непідписаних позичальником Розділів 1, 2 та 3 міг бути наданий 21.11.2018 року (арк.. справи 166-170) на ухвалу суду про витребування доказу, у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для сторони відповідача.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, а конкретніше їх Розділи 1, 2 та 3, надані банком 21.11.2018 року (арк.. справи 166-170) на ухвалу суду про витребування доказу, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані відповідачем Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, а конкретніше їх Розділи 1, 2 та 3, надані банком 21.11.2018 року (арк.. справи 166-170) на ухвалу суду про витребування доказу, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в пропозиції до позичальникаукласти договори (оферта), яка безпосередньо підписана останнім.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Суд вважає, що Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, а конкретніше їх Розділи 1, 2 та 3, надані банком 21.11.2018 року (арк.. справи 166-170) на ухвалу суду про витребування доказу, не визнаються позивачем ОСОБА_1 як такі, що він був з ними ознайомлениій, та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12.12.2013 року. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді й умови, викладені в спірних пунктах Розділу 2 Загальних умов.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договорів №GP-563002 від 12 грудня 2013 року і №GP-7095620 від 01.12.2014 року з ОСОБА_1 , відповідач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Подібного правового висновку дійшла Велика Палата Верхового суду в постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17.

З огляду на наведене, зважаючи на ту обставину, що неіснуючий правочин не підлягає до визнання недійсним ні повністю ні частково, Судом не встановлено підтвердження, що Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, а конкретніше їх Розділи 1, 2 та 3, надані банком 21.11.2018 року (арк.. справи 166-170) на ухвалу суду про витребування доказу, є частиною договору №GP-563002 від 12 грудня 2013 року, й взагалі не встановлено факту існування та змісту Загальних умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, що мали бути частиною договору №GP-7095620 від 01.12.2014 року, в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Окремо суд наголошує, що провадження у справі відкрите 02.05.2018 року, підготовче судове засідання у справі призначене на 05.06.2018 року. У зв`язку з відсутністю повідомлення належним чином відповідача про час місце підготовчого судового засідання на 05.06.2019 року, засідання відкладалося на 10 липня 2018 року. 11.06.218 року на адресу суду надійшла заява відповідача про застосування наслідків пропущення позовної давності, проте у визначений судом процесуальний строк відзив на позов (заява по суту) до суду не надходив.

10.07.2018 року від банку надійшло клопотання про відкладання підготовчого засідання, призначеного на 10.07.2019 року, й знову будь яких заяв по суті не надходило.

Без жодного обґрунтування пропущення процесуального строку, лише 12.09.2019 року відповідач зареєстрував через канцелярію суду відзив на позов.

Згідно п. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на таке, Суд не бере до уваги викладені відповідачем у відзиві на позов доводи на заперечення вимог ОСОБА_1 .

З приводу клопотання відповідача про застосування наслідків пропущення позовної давності на звернення з позовними вимогами про визнання правочину частково недійсним суд наголошує наступне.

Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач звернувся до суду з означеними вимогами в квітні 2018 року, отримавши від відповідача зустрічний позов в лютому 2018 року у справі №607/1408/18, що розглядалася в Тернопільському міськрайонному суді, й до цього зустрічного позову було приєднано довідку про стан та історію заборгованості за договором №GP-7095620 від 01.12.2014 року, що містила нараховану суму комісії 22 331, 52 гривень та суму штрафу 34 174, 75 гривень.

Поряд з тим ОСОБА_1 03.01.2018 року отримав з супровідним листом постанову приватного виконавця від 22.12.2017 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №1916 від 23.05.2017 року, виданого приватним нотаріусом, про стягнення на користь ПАТ «ПУМБ» з ОСОБА_1 боргу за кредитним договором №GP-7095620 від 01.12.2014 року, в розмірі 53025, 53 гривень.

Саме отримавши дні матеріали, ОСОБА_1 було ініційоване позовне провадження у справі №607/1408/18, до ПАТ ПУМБ про визнання таким, що не підлягає до виконання виконавчого напису виконавчого напису №1916 від 23.05.2017 року, виданого приватним нотаріусом, про стягнення на користь ПАТ «ПУМБ» з ОСОБА_1 боргу за кредитним договором №GP-7095620 від 01.12.2014 року, в межах якого Банком було заявлено зустрічний позов про стягнення боргу за договором кредиту №GP-7095620 від 01.12.2014 року, що містила нараховану суму комісії 22 331, 52 гривень та суму штрафу 34 174, 75 гривень.

Отже, на переконання Суду, з 03.01.2018 року розпочався перебіг позовної давності на звернення з означеним позовом, оскільки початок перебігу позовної давності пов`язаний не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про потенційне порушення її права, а й з об`єктивною можливістю особи знати про ці обставини.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 223, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, ЦК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір №GP-7095620 від 01.12.2014 року, в частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості 475,32 гривень щомісяця та усього за 48 місяців 22 815, 36 гривень, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Банк Ренесанс капітал», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» в дохід державного бюджету 704, 80 гривень судового збору.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня cкладання повного тексту, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України , до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня складання повного тексту. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_1 АДРЕСА_1

Відповідач Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» вул. Андріївська, 4 м. Київ..

Головуючий суддяВ. М. Братасюк