Справа № 309/1760/16-ц
Провадження № 2/309/64/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2019 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Лук`янової О.В.

за участі: секретаря судового засідання Орос В.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки і піклування Хустської міської ради, Орган опіки та піклування Хустської райдержадміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 , посилаючись на те, що:

-23 лютого 2013 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 ;

-від шлюбу вони мають сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-протягом останнього року їх сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин;

-вона вважає, що причиною розірвання шлюбу є те, що кожен з них має протилежні погляди на шлюб, сім`ю, відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до неї, не піклується про створення в сім`ї доброзичливої, сприятливої та морально-психологічної атмосфери;

-з ініціативи відповідача між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає їх син, що тяжким чином впливає на його психічний стан та кожен раз спричиняє їй та дитині душевні страждання;

-відповідач, будучи в нетверезому стані, допускає словесні образи, навіть в присутності дитини;

-відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в їх сім`ї, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги;

-спільне господарство та сумісне проживання між ними остаточно припинено, за її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки у них на ґрунті сімейно-побутових проблем та протилежних поглядів на сімейне життя розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги;

-вона вважає, що за таких умов шлюб необхідно розірвати;

-вона, як мати їх неповнолітнього сина, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їх дитини з нею - його матір`ю,

звернулася до суду з позовом та просить: шлюб між нею та відповідачем розірвати; визначити місце проживання сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити його проживати разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі - у розмірі 600грн. щомісячно, до досягнення ним повноліття.

В судовому засіданні 25 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_4 подала заяву про збільшення позовних вимог /а.с.39-40/ та просила, окрім позовної вимоги про розірвання шлюбу, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі - у розмірі 1000грн. щомісячно з 1 червня 2016 року, до досягнення сином повноліття; визначити місце проживання сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з нею за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_2 /який є відповідачем за позовом ОСОБА_4 / звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що:

-в провадженні Хустського районного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_4 до нього про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини;

-він бажає, щоб дитина після розірвання шлюбу проживала з ним за його місцем проживання;

-з відповідачем ОСОБА_4 він перебуває у шлюбі з 23 лютого 2013 року до теперішнього часу;

-з 2016 року внаслідок погіршення відносин між ними відповідач залишила місце їх спільного проживання в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 і повернулась до місця свого попереднього проживання - до будинку своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 ;

-у травні 2016 року ОСОБА_4 подала позов до Хустського районного суду про розірвання шлюбу;

-оскільки дитина залишилась проживати з ним в будинку за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 наполягає на визначенні місця проживання дитини з нею;

-їх малолітній син - ОСОБА_5 з народження проживає за адресою: АДРЕСА_3 , цей будинок є звичним для нього місцем перебування, в якому він почуває себе затишно і комфортно і де створені усі належні умови для його життя, ігор та інших занять;

-він вважає, що зміна місця проживання дитини, вилучення її зі звичного оточення і передача його в сім`ю ОСОБА_4 не відповідатиме інтересам дитини;

-згідно з актом обстеження, яке проводилось органом опіки та піклування за місцем проживання дитини - ним створені належні побутові і санітарно-гігієнічні умови для проживання дитини та її виховання, він та його син проживають у сільському житловому будинку, який належить його бабусі - ОСОБА_7 , де крім нього проживають лише його бабуся і його мати, для дитини є простір для занять, як в будинку, так і зовні - у дворі будинку, квітнику, городі, тощо;

-він вважає, що їх малолітнього сина суд не може передати для проживання разом з матір`ю, оскільки у неї відсутній самостійний доход, вона не може дати сину належного матеріального забезпечення,

звернувся до суду з позовом та просить: визначити місце проживання їх малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за його місцем проживання, залишивши сина на його утриманні та вихованні.

Ухвалою Хустського районного суду від 18 грудня 2018 року цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки і піклування Хустської міської ради, Орган опіки та піклування Хустської райдержадміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, та цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини були об`єднані в одне провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 свій заявлений позов підтримала та підтвердила обставини, викладені в ньому. Крім того, ОСОБА_4 позов ОСОБА_2 до неї не визнала.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 первісний позов ОСОБА_4 до нього не визнав, а свій заявлений позов підтримав.

В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки і піклування Хустської міської ради, підтримала позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю - ОСОБА_4 ..

В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки і піклування Хустської райдержадміністрації, підтримала позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком - ОСОБА_2

Процесуальні дії /забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження/ у справі не проводилися.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів підлягає задоволенню частково - тільки в частини позовної вимоги про розірвання шлюбу, а позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини є обґрунтованим та підлягає задоволенню повністю, з наступних підстав.

Судом встановлено:

Сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 23 лютого 2013 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Хустського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис №33, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 /а.с.7/.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини,серії І-ФМ №264743 / а.с.8/.

17 травня 2016 року ОСОБА_4 пішла з сім`ї та повернулась на місце свого попереднього проживання - до будинку своєї бабусі за адресою: АДРЕСА_2 , де і проживає до цього часу /а.с.39/.

Саме з травня 2016 року сторони однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведуть. Внаслідок цього їх стосунки погіршились, вони стали проживати окремо, шлюбні відносини між ними припинені. Ці обставини не заперечується сторонами в судовому засіданні.

Щодо позовних вимог позивача ОСОБА_4 про розірвання шлюбу:

Позивач ОСОБА_4 в цій частині позов підтримала та наполягала на розірванні шлюбу, а відповідач ОСОБА_2 позов в цій частині визнав. Одночасно ОСОБА_2 заперечував позов про розірвання шлюбу в частині мотивування позивачем причин її рішення про розірвання шлюбу з ним. Позивач ОСОБА_4 в своїй позовній заяві, а також в судовому засіданні причиною розірвання шлюбу вказала - нехтування відповідачем ОСОБА_2 сімейними цінностями, схильність до зловживання спиртних напоїв, влаштування сварок у стані алкогольного сп`яніння в присутності дитини, ображання та приниження її як дружини.

Відповідач ОСОБА_2 з цим категорично не погодився, зловживання алкогольними напоями, застосування до дружини психічного та фізичного насильства, ображання її нецензурними словами категорично заперечував.

Відповідно до ст.112 СК України: суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, суд повинен з`ясувати фактичні взаємини подружжя, справжні причини позову про розірвання шлюбу, коло доказів, необхідних для рішення справи

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодних доказів на підтвердження названих нею причин розлучення позивач ОСОБА_4 суду не надала.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення.

Суд бере до уваги наполягання позивача ОСОБА_4 на розірвання шлюбу, небажання обох сторін продовжувати шлюбні відносини, відсутність з обох сторін будь-яких намагань примирення, тривалий термін окремого проживання сторін, наявність стійкого волевиявлення обох з подружжя, спрямованого на припинення сімейних відносин, що у сукупності свідчить про те, що сім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розпалась остаточно і відновлення шлюбних відносин між сторонами бути не може, вважає позовні вимоги про розірвання шлюбу такими, що підлягають задоволенню. Суд дійшов висновку, що збереження шлюбу суперечило б інтересам і позивача ОСОБА_4 , і відповідача ОСОБА_2 ..

Одночасно суд вважає недоведеними позовні вимоги про розірвання шлюбу в частині обґрунтування причин розірвання шлюбу, вказаними позивачем ОСОБА_4 , а саме: нехтування відповідачем сімейними цінностями, схильність до зловживання спиртних напоїв, влаштування сварок у стані алкогольного сп`яніння, ображання та приниження її як дружини тощо, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо застосування відповідачем ОСОБА_2 морального та/або фізичного насильства до своєї дружини ОСОБА_4 , а також фактів зловживання ним алкогольними напоями або його асоціальної поведінки в сім`ї чи в громаді.

Натомість позивач тривалий час працює за одним і тим же місцем роботи - на посаді адміністратора в санаторії «Вісак», де характеризується позитивно, виконує свою роботу відповідально, до дисциплінарної відповідальності не притягувався /а.с.10 т.2/. Позитивно характеризується також за декількома характеристиками Стеблівської сільської ради за місцем проживання /а.с.61 т.1, 11 т.2/.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 та позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, то судом встановлено наступне:

Встановлено, що після того, як мати дитини пішла з сім`ї у травні 2016 року, малолітній ОСОБА_5 постійно проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_3 /а.с.57, 111-112 т.1, 10, 12 т.2/.

Позивач ОСОБА_4 на час подання позову працювала бібліотекарем читального залу в Карпатському інституті підприємництва університету «Україна» з 2011 року. З грудня 2016 року до теперішнього часу постійного місця роботи не має. До червня 2017 року перебувала на обліку осіб, що шукають роботу, в Центрі зайнятості, після зняття з обліку виїжджала на короткий період за кордон працювати, на теперішній час не працює.

За останнім місцем роботи ОСОБА_4 характеризувалась позитивно /а.с.67 т.1/. За місцем проживання характеризується позитивно /а.с.65 т.1/.

За результатами обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання ОСОБА_4 / АДРЕСА_2/ встановлено, що житло розміщене в одноповерховому будинку, складається з трьох кімнат, наявні кухня, ванна, підсобне господарство, город, житло обладнане водопроводом, газопроводом, електрикою. Для проживання дитини виділено окрему кімнату, обладнану необхідними меблями. Умови проживання хороші, у будинку чисто /а.с.68 т.1/.

Відповідач ОСОБА_2 має вищу освіту, працює адміністратором в санаторії «Вісак» с.Шаян з листопада 2015 року /а.с.56, 58, 59, 96, 113 т.1, 9 т.2/. За місцем роботи характеризується позитивно /а.с.60 т.1, 10 т.2/. За місцем проживання характеризується позитивно /а.с.61 т.1, 11 т.2/. На обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває /а.с.55 т.1/.

За результатами обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання ОСОБА_2 в АДРЕСА_3 встановлено, що за місцем проживання дитини створені належні побутові і санітарно-гігієнічні умови для проживання дитини та її виховання: житловий будинок має чотири житлових кімнати: вітальня, спальня, дитяча кімната, кімната для гостей; будинок в достатній мірі умебльований та обладнаний побутовою технікою, у наявності водо-та газопостачання. Для дитини відведена окрема кімната зі спальним місцем, іграшками, дитячим одягом. В будинку тепло та охайно /а.с.87-88 т.1/.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що за місцем проживання кожного з батьків для малолітньої дитини створені належні умови проживання; житлово-побутові умови як матері, так і батька малолітнього ОСОБА_5 відповідають необхідним санітарно-гігієнічним нормам, моральні та особистісні якості обох батьків відповідають потребам дитини; обидва з батьків є соціально адаптованими особами, мають позитивні характеристики, не мають шкідливих звичок або хворобливих залежностей, які заважали б належному вихованню та розвитку дитини.

Відповідно до ст.19 СК України: при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно з висновком служби у справах дітей Хустської районної державної адміністрації від 24.03.2017 року №01-9/470 /а.с.87-88/ Хустська районна державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає можливим проживання малолітнього ОСОБА_8 разом з батьком ОСОБА_2 на підставі рекомендації комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації від 06.03.2017 року.

Згідно з висновком служби у справах дітей виконавчого комітету Хустської міської ради від 14.12.2016 року №2339/02-12 /а.с.51/ виконком Хустської міської ради як орган опіки та піклування на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 09.12.2016 року №4 рекомендує визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_8 разом з матір`ю ОСОБА_4 ..

Вирішуючи вимоги кожної зі сторін, суд враховує наступні вимоги закону.

Відповідно до ч.ч.6,8 ст.7 СК України: жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.150 СК України: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст.155 СК України: здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

При цьому, згідно ст.160 СК України: місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.161 СК України: якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків /HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року/. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним /MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року/.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року /заява №2091/13/, Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини /враховуючи, при цьому, соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо/ та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Судом встановлено, що під час спільного проживання сторін по справі, як мати, так і батько, піклувались про свого малолітнього сина, придбаючи йому речі та продукти харчування, турбувались про здоров`я дитини, а також виконували всі інші батьківські обов`язки.

Разом з тим, після того, як позивач ОСОБА_4 у травні 2016 року пішла з сім`ї, малолітня дитина постійно проживає з батьком, який повністю здійснює опіку над дитиною, доглядає сина, утримує його, піклується його здоров`ям, навчанням. Позивач ОСОБА_4 матеріальної допомоги на утримання дитини за час окремого проживання не надавала, в матеріалах справи відсутні відповідні докази, що свідчить про неналежне ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків щодо матеріального забезпечення дитини.

Суд відмічає, що хоча позивач ОСОБА_4 вказує, що відповідач ОСОБА_2 та його мати і баба не сприяють спілкуванню сина з матір`ю, не допускають її до дитини, вона не надала суду ніяких належних доказів щодо того, скільки разів і коли протягом 2017-2019 років вона спробувала відвідати сина і хто перешкоджав їй побачитися з ним. За поясненням представника служби у справах дітей виконкому Хустської міської ради ОСОБА_4 протягом 2017-2018 років до служби щодо надання їй допомоги у вирішенні конфлікта, з заявами або скаргами з приводу створення їй перешкод третіми особами у зустрічах з дитиною не зверталася.

Щодо доказу в електронній формі - відео, поданого позивачем ОСОБА_4 в електронній копії /а.с.71 т.1/, дослідженому в судовому засіданні 9 серпня 2019 року, то суд не вважає його належним доказом, виходячи з такого:

Відповідно до ст.100 ЦПК України: електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом. прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний ціфровий підпис». Учасник справи, який подає копію-електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Необхідно, щоб на електронних доказах було відображено дату, і за потреби, час та місце їх створення. Отже, надана копія відео, що зберігається на портативному пристрої - мобільному телефоні не може вважатися належним та достатнім доказом фіксування подій, оскільки не містить необхідних реквізитів електронного доказу, як - то фіксація дати та часу його зйомки, місце події тощо.

Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у даний час необхідно, виходячи з прив`язаності його до одного з батьків, враховуючи його вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує, що дитина після припинення сімейних відносин сторонами постійно проживає з батьком. При цьому суд враховує можливість батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини.

Судом встановлено, що батько дитини - ОСОБА_2 має постійне місце роботи, стабільний заробіток, позитивно характеризується за місцем роботи. Будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з батьком може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуто.

В той же час судом встановлено, що мати дитини - ОСОБА_4 у грудня 2016 року звільнена з роботи за скороченням штатів, до теперішнього часу постійної роботи і стабільного заробітку не має.

Суд беззастережно повинен врахувати, що на рівні національного законодавства /ст.161 СК України/ встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з одним з батьків. Однією з таких обставин названо відсутність у цього батька самостійного доходу.

Наполягаючи на визначенні місця проживання дитини з батьком, ОСОБА_2 періодично оновлював та надавав суду відповідні докази того, що за умовами проживання, з урахуванням його доходів, його особистих якостей, обставин його життя, особливостей його відносин з дитиною, саме він має перевагу перед матір`ю дитини при визначенні місця її проживання.

ОСОБА_4 , навпаки, жодних доказів своїх переваг перед батьком дитини при визначенні місця проживання дитини суду не надала.

Між тим, за положеннями ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, що встановлюють принципи цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сторона особисто визначає коло доказів, які вона надає суду, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст.157 СК України: питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Суд, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання малолітнього ОСОБА_5 має бути визначено місце проживання його батька ОСОБА_2 , враховуючи матеріальний стан обох батьків, їх характеристики, забезпеченість житлом, моральні якості, відношення до дитини.

Доводи ОСОБА_4 судом до уваги не приймаються з наступних підстав.

Так, у своєму позові та поясненнях по справі ОСОБА_4 вказує про те, що під час спільного проживання її чоловік ОСОБА_2 неодноразово принижував її честь та гідність, здійснював моральний тиск, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння влаштовував сварки, намагаючись побити її в присутності малолітнього сина, чим завдавав шкоду психічному стану дитини.

Але дані доводи не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Повага до честі і гідності особистості є конституційною гарантією в Україні, захист якої передбачений чинним законодавством. Жодних звернень до компетентних органів з приводу таких дій ОСОБА_4 суду не надала. Не містить жодних доказів щодо протиправної поведінки ОСОБА_2 щодо своєї дружини й рішення Хустського районого суду від 30.10.2009 року у справі №2-1517/2009 року, що його подав представник ОСОБА_4 /а.с.95 т.1/.

Також позивач ОСОБА_4 стверджує, що відповідач ОСОБА_2 викрав малолітнього сина ОСОБА_5 та без її згоди - насильно, привіз його в будинок за місцем свого проживання: АДРЕСА_3 .

Але слід зазначити, що малолітній ОСОБА_5 проживає за адресою реєстрації місця проживання свого батька ОСОБА_2 з моменту народження. За цією ж адресою проживала і позивач ОСОБА_4 до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановленими суд вважає факти, які не заперечуються сторонами в судовому засідання:

-що після одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_2 постійно мешкали в АДРЕСА_3 в будинку родини ОСОБА_2 ;

-що до травня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 разом з сином мешкали у АДРЕСА_3 - у житловому будинку , що належав бабусі ОСОБА_2 - ОСОБА_7 ;

-що з травня 2016 року сторони проживають окремо: ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 - в будинку разом зі своєю матір`ю та бабкою, ОСОБА_2 - в АДРЕСА_3 - в будинку разом зі своєю матір`ю і бабкою. Малолітній син ОСОБА_5 проживає увесь час роздільного проживання батьків постійно разом з батьком - за адресою: АДРЕСА_3 , жодного дня не мешкав за будь-яким іншим місцем проживання. Дитина відвідує Стеблівский дитячий садочок.

Отже, суд відхиляє твердження позивача ОСОБА_4 про те, що відповідач ОСОБА_2 примусово змінив місце проживання дитини, незаконно утримує малолітню дитину у себе.

Суд відхиляє також посилання представника позивача ОСОБА_4 , як на правове обґрунтування своїх позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини, на принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, відповідно до якого «малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю».

На думку суду, даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини.

Тим більше, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягненню нею віку 14 років.

Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір`ю.

Нарешті, Декларація прав дитини має рекомендаційний характер, оскільки не є міжнародним договором, а отже, не є джерелом права.

Також слід зазначити, що на даний час вік дитини не дозволяє в повній мірі визначити його особливу прихильність до кожного з батьків, але суд враховує, що мати дитини ОСОБА_4 має можливість безперешкодно відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання ОСОБА_2 .. За умови проживання хлопчика з батьком, мати малолітнього сина має достатньо можливостей впливати на виховання сина та формувати його особистості, на гармонічний розвиток його здібностей і талантів.

Розпорядженням голови Хустської районної державної адміністрації від 21.07.2016 року №298 ОСОБА_4 встановлений порядок спілкування з дитиною та способи участі у вихованні дитини, яким вона протягом часу, який минув з дня його видання, практично не скористалась у встановлений законодавством України спосіб.

Суд, зваживши на рівну прихильність батьків до дитини, одночасно враховує, що дитина проживає в сім`ї батька та його родини з народження, малолітній хлопчик більш прихильний до батька і має кращий емоційний зв`язок саме з батьком, що вбачається зі звітів психолога за результатами зустрічей з дитиною від 05.02.2018 року /а.с.143 т.1/, від 02.03.2018 року /а.с.154 т.1/, відокремлення дитини від батька, від бабусі та прабабусі, з якими він також проживає з народження, не відповідає якнайкращим інтересам дитини та її адаптації в іншому середовищі та є порушенням права дитини на повагу до її сімейного та приватного життя, гарантованого ст.8 Конвенції.

Так, ухвалюючи рішення в справі «N.TS. та інші проти Грузії» від 02 лютого 2016 року, Європейський суд з прав людини наголосив, що оскільки діти ростуть/розвиваються і, з плином часу, стають здатними формулювати власні думки щодо контактів з батьками, суди повинні приділяти належну увагу їхнім поглядам і почуттям, а також праву на повагу до їхнього приватного життя.

Суд не погоджується з висновком виконкому Хустської міської ради як органу опіки та піклування від 14.12.2016 року №2339/02-12, оскільки цей висновок був зроблений на підставі документів, зібраних протягом червня-липня 2016 року, а наданий суду 21 грудня 2016 року. Уже на той час обставини, з яких виходив орган опіки та піклування Хустської міської ради, змінилися, при цьому змінені обставини, зокрема втрата матір`ю дитини джерела самостійного доходу, мають вирішальне значення для розв`язання спірного питання про визначення місця проживання дитини. На теперішній час висновок суперечить інтересам дитини.

З огляду на норми ч.1 ст.161 СК України, при визначені місця проживання дитини суд виходить з рівності прав та обов`язків батьків, але надає перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови для виховання дитини.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в якій зазначено, що «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони приватними чи державними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини» суд вважає можливим визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його батьком - ОСОБА_2 .

Виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини з батьком, не встановлено.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , то суд відмовляє позивачу ОСОБА_4 в їх задоволенні, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, а суд дійшов висновку про визначення місця проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не з матір`ю ОСОБА_4 , а з батьком - ОСОБА_2 ..

Згідно квитанції №79 від 23 травня 2017 року /а.с.13/ - позивач ОСОБА_4 при зверненні до суду сплатила документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 551грн.20коп., які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 відповідно до ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, ст.ст.7, 19, 105п.3, 110-112, 141, 150, 155, 157, 160, 161 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 /місце проживання: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_3/ до ОСОБА_2 /місце проживання: АДРЕСА_3 ; ІПН НОМЕР_4 /, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки і піклування Хустської міської ради /місце знаходження: 90400, м.Хуст Закарпатської області, вулиця 900-річчя Жовтня, будинок №27; код в /, Орган опіки та піклування Хустської райдержадміністрації /місце знаходження: 90400, м.Хуст Закарпатської області, вулиця К.Січі, будинок №21; код в /, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, - задовольнити частково.

Позов ОСОБА_2 /місце проживання: АДРЕСА_3 ; ІПН НОМЕР_4/ до ОСОБА_4 /місце проживання: АДРЕСА_2 ; ІПН НОМЕР_3 / про визначення місця проживання дитини, - задовольнити повністю.

Розірвати зареєстрований 23 лютого 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Хустського районного управління юстиції Закарпатській області, за актовим записом №33, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

В задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з матір`ю - ОСОБА_4 та стягнення аліментів, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у вигляді судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу у розмірі 551грн.20коп..

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_2 за місцем його проживання: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 19 серпня 2019 року.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та /або/ обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково - у відповідності до п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, - до Закарпатського апеляційного суду через Хустський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи /вирішення питання/ без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Хустського

районного суду: підпис: Лук`янова О.В.

З оригіналом вірно

Суддя Хустського

районного суду: Лук`янова О.В.