справа № 362/547/18 головуючий у суді І інстанції Кравченко Л.М.
провадження № 22-ц/824/7512/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 191 984 грн. основного боргу, 4 528 грн. 71 коп. - три відсотки річних, 16 078 грн. 89 коп. інфляційні нарахування, 1 101 988 грн. 16 коп. - пеня від несплаченої суми за кожен день прострочення, що разом становить 1 314 579 грн. 76 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у борг 191 984 грн., які позичальник зобов`язувався повернути у строк до 17 квітня 2017 року. Позивач виконав свої зобов`язання за договором та передав відповідачу кошти, що підтверджується розпискою про отримання позики. Однак, у визначений розпискою строк відповідач не повернув суму позики та на вимоги ОСОБА_2 про повернення решти коштів не реагує.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судовий витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що він не був належним чином повідомлений про виклик у судове засідання на 07 грудня 2018 року, оскільки судову повістку не отримував. Долучені до позовної заяви документи не відповідають дійсності. Сторони фактично уклали договір застави, а не договір позики. Відповідач зазначає, що він виконав у повному обсязі зобов`язання перед позивачем. ОСОБА_1 посилається на ст. 235, 572 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого останній передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 191 984 грн., а позичальник зобов`язувався повернути позику у визначений цим договором строк.

Пунктом 2 договору позики визначено, що позика передається позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору готівкою.

Відповідно до вимог п. 4 договору позики позичальник зобов`язується повернути позику в строк та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п. 6.2. позичальник зобов`язаний повернути всю позику до 17 квітня 2017 року (а.с.6).

Факт передачі коштів в сумі 191 984 грн. підтверджується розпискою про отримання позики від 17 березня 2017 року (а.с.8).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 509, 526, 530, 549, 550, 551, 610, 612, 625, 626, 629, 1046, 1047,1049 ЦК України.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначає, що він передав у борг ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 191 984 грн. Однак, відповідач не повернув кошти у визначений договором строк. На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 надав договір позики та розписку про отримання позики від 17 березня 2017 року.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 вказує на те, що між сторонами був укладений не договір позики, а договір застави автомобіля. Відповідач надав витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, у якому зазначено, що об`єктом обтяження є легковий автомобіль VOLVO, номер державної реєстрації НОМЕР_1 , тип обтяження - застава рухомого майна, підстава обтяження - договір застави транспортного засобу, б/н, 13 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розмір основного зобов`язання - 191 984 грн. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля VOLVO, номер державної реєстрації НОМЕР_1 є ОСОБА_1

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу, 3 % річних, інфляційних нарахувань виходячи з наступного.

Наявність договірних відносин, що виникли між сторонами з договору позики, підтверджується наданими суду позивачем договором позики та розпискою. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач не надав суду доказів, які вказують на відсутність у нього грошового зобов`язання перед ОСОБА_2 або на повне виконання ним умов договору позики.

Укладення між сторонами договору застави з метою забезпечення основного зобов`язання не свідчить про відсутність обов`язку у відповідача повернути позивачу отримані у борг кошти.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Такі положення містить також ст. 572 ЦК України.

Тобто, договір застави не звільняє боржника від виконання обов`язків, які виникли з основного зобов`язання, а наділяє кредитора правом задовольнити свої вимоги у разі невиконання забезпеченого заставою зобов`язання за рахунок предмета застави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не спростував розмір заявлених до стягнення ОСОБА_2 сум, а саме 191 984 грн. - основний борг, 4 528 грн. 71 коп. - три відсотки річних, 16 078 грн. 89 коп. - інфляційні нарахування, які визначені позивачем у відповідності з умовами укладеного договору позики.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказує на те, що він не був належним чином повідомлений про виклик у судове засідання на 07 грудня 2018 року, оскільки судову повістку не отримував.

Однак, у матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.48), згідно якого ОСОБА_1 отримав ухвалу досудового розгляду, в якій зазначено, що справу призначено до розгляду по суті на 07 грудня 2018 року. Тобто, відповідач був повідомлений про розгляд справи, а тому його доводи в цій частині не можуть бути прийняті до уваги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 також посилається на ст. 235 ЦК України, згідно якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Однак, ОСОБА_1 не заявляв вимоги про визнання договору позики недійсним через удаваність правочину та з позовом до суду з цих підстав не звертався.

У той же час, апеляційний суд не може погодитися з розміром пені, який заявлено до стягнення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 1 101 988 грн. 16 коп., тоді як основна сума боргу становить 191 984 грн. Тобто, розмір пені майже у шість разів перевищує розмір збитків. Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, апеляційний суд вважає за можливе зменшити розмір пені до суми основного боргу.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру пені ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 8 810 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення 404 575 грн. 60 коп., що становить 30,8 %, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тобто у розмірі 2 713 грн. 48 коп.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 13 215 грн. Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, на користь відповідача з позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до відхиленої частини позовних вимог (69,2 %), а саме у розмірі 9 144 грн. 78 коп.

Враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача різницю між сумою, яку необхідно стягнути на його користь з відповідача та сумою, яку відповідач повинен компенсувати позивачу. Така різниця становить 6 431 грн. 30 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2018 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , основний борг у розмірі 191 984 (сто дев`яносто одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні, три відсотки річних у розмірі 4 528 (чотири тисячі п`ятсот двадцять вісім) гривень, 71 копійка, інфляційні нарахування у розмірі 16 078 (шістнадцять тисяч сімдесят вісім) гривень, 89 копійок та пеню у розмірі 191 984 (сто дев`яносто одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні, а всього 404 575 (чотириста чотири тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) гривень.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 6 431 (шість тисяч чотириста тридцять одна) гривня, 30 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 19 вересня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.