МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2019 р. Справа №370/613/19

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Косенко А.В., розглянувши у приміщенні суду у смт Макарів Київської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб Агро» про визнання недійсним договору оренди землі,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , (далі позивач) звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб Агро» (далі відповідач) про визнання недійсним договору оренди землі.

В обгрунтування позову позивач посилається на те, що 02 січня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 , як Орендодавцем, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «КИЇВХЛІБ АГРО», як Орендарем, у простій письмовій формі був укладений Договір оренди землі.

Відповідно до пункту 1.1. Договору оренди землі Орендодавець передає Орендареві, а Орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які знаходяться за адресою: Київська область, Макарівський район, Юрівська сільська рада.

Відповідно до умов пункту 2.1. Договору оренди землі за цим Договором в оренду передаються 18 земельних ділянок, розташованих єдиним масивом загальною площею 73,063 гектарів, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

У пункті 2.6. Договору оренди зазначено, що експертна грошова оцінка земельних ділянок, що передаються в оренду за цим Договором, становить 19 569 900,00 грн.

У пункті 2.2 Договору оренди землі вказано, що земельні ділянки, що передаються в оренду за цим Договором, належать Орендодавцю на праві власності на підставі договорів купівлі продажу та Державних Актів на право власності на землю.

У пункті 8.1 Договору оренди землі зазначено, що на час укладення цього Договору орендовані земельні ділянки входять до складу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Чинною на даний час ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року у справі № 2-432/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, затверджено укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Мирову угоду, відповідно до якої Земельні ділянки, передані в оренду за Договором оренди, в порядку поділу спільного майна подружжя виділено бувшому чоловіку позивача ОСОБА_2 та визнано за останнім право особистої приватної власності на ці ділянки.

Однак з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_3 № 136133269 від 31.08.2018 року під час підготовки Мирової угоди у справі № 2-432/11 позивач ОСОБА_1 дізналася, що на усі земельні ділянки, які передані в оренду за Договором оренди, окрім двох ділянок з кадастровими номерами :05:022:0021 та :05:022:0036, постановою б/н від 29.01.2010 року ВДВС Макарівського РУЮ накладено арешт із зазначенням власником цих земельних ділянок іншої особи - ОСОБА_2 , який на той час власником зазначених земельних ділянок зареєстрованим не був, оскільки до набрання законної сили ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року у справі № 2-432/11 про затвердження Мирової угоди титульним власником усіх вищевказаних земельних ділянок була ОСОБА_1 (прізвище у шлюбі - ОСОБА_4 ) на підставі договорів купівлі-продажу та Державних актів на право власності на землю.

Отже, позивач на час укладення Договору оренди не знала й навіть не припускала, що на земельні ділянки, які передані в оренду за Договором оренди, було накладено арешт.

Відповідно до доданих до позовної заяви Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 31.01.2019 на даний час ОСОБА_3 власником земельних ділянок, що передані в оренду за Договором оренди не зареєстрований, накладений постановою б/н від ВДВС Макарівського РУЮ арешт на земельні ділянки не знятий.

З зазначених Інформаційних довідок вбачається, що накладений постановою б/н від 29.01.2010 р. ВДВС Макарівського РУЮ арешт на земельні ділянки, які були передані в оренду за спірним Договором оренди, був зареєстрований 17 березня 2010 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, та не був знятий на час укладення Договору оренди 02 січня 2018 року й не знятий на даний час.

Отже, укладений між позивачем та відповідачем Договір оренди землі від 02 січня 2018 року, вчинений під час дії арешту на передані в оренду за цим договором земельні ділянки, що в свою чергу порушує правовий режим обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тобто порушує публічний порядок та є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Як вбачається з доданих до позовної заяви Інформаційних довідок №№ 154569812, 154578630 від 31.01.2019, на підставі Договору оренди землі від 02.01.2018 державним реєстратором Гутніченко М.В., Комунальне підприємство «Реєстрація нерухомості» Київська обл., Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 42831893 та 42829989 від 04.09.2018 проведено державну реєстрацію права оренди відповідача на земельні ділянки с кадастровими номерами :05:022:0021 та :05:022:0036, які є частиною єдиного масиву земельних ділянок переданих в оренду за Договором оренди землі від 02.01.2018 (пункт 2.1 Договору).

Похідною вимогою та наслідком недійсності Договору оренди землі від 02.01.2018 (ст. 216 ЦК України) є вимога про скасування державної реєстрації права оренди відповідача на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:022:0021 та :05:022:0036.

Позивач просить:

-визнати недійсним Договір оренди землі від 02 січня 2018 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «КИЇВХЛІБ АГРО» про передачу в оренду земельних ділянок загальною площею 73,063 гектарів, які знаходяться за адресою: Київська область, Макарівський район, Юрівська сільська рада, з кадастровими номерами:

НОМЕР_1 :05:022:0018; :05:022:0019; :05:022:0020; :05:022:0021; :05:022:0022; :05:022:0023; :05:022:0024; :05:022:0025; :05:022:0026; :05:022:0028; :05:022:0029; :05:022:0030; :05:022:0031; :05:022:0032; :05:022:0033; :05:022:0034; :05:022:0035; :05:022:0036;

-скасувати державну реєстрацію права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВХЛІБ АГРО» () на земельну ділянку кадастровий номер :05:022:0021 площею 3,8603 га адреса: Київська обл., Макарівський р., с/рада АДРЕСА_1 , проведену на підставі Договору оренди землі від 02 січня 2018 року державним реєстратором Гутніченко М.В., Комунальне підприємство «Реєстрація нерухомості» Київська обл., Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 42831893 від 04.09.2018;

-скасувати державну реєстрацію права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВХЛІБ АГРО» () на земельну ділянку кадастровий номер :05:022:0036 площею 3,4605 га адреса: Київська обл., Макарівський р., с/рада АДРЕСА_1 , проведену на підставі Договору оренди землі від 02 січня 2018 року державним реєстратором Гутніченко М.В., Комунальне підприємство «Реєстрація нерухомості» Київська обл., Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 42829989 від 04.09.2018.

Ухвалою суду від 20.02.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 , прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, позивачу строк для подання відповіді на відзив, а відповідачу строк для подання заперечення на відповідь на відзив.

У встановлений судом строк, відповідач подав відзив на позов, яким позовні вимоги не визнає в повному обсязі. В обгрунтування відзиву відповідач вказав, що відповідно до умов

пункту 1.1. Договору оренди землі Орендодавець передає Орендареві, а Орендар приймає в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які знаходяться за адресою: Київська область, Макарівський район, Юрівська сільська рада, з кадастровими номерами:

Відповідно до умов пункту 2.1. Договору оренди землі за цим Договором в оренду передаються 18 земельних ділянок, розташованих єдиним масивом загальною площею 73,063 гектарів, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до умов пункту 2.4. Договору оренди землі земельні ділянки, що передаються в оренду за цим Договором, не мають недоліків та інших особливостей, що можуть перешкоджати їх ефективному використанню відповідно до умов цього Договору та вплинути на орендні відносини, окрім наявності дикорослих насаджень, які підлягають знищенню. В пункті 8.1. Орендодавець повідомляє, що на час укладення цього Договору орендовані земельні ділянки входять до складу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та підписанням цього Договору Орендодавець гарантує, що права ОСОБА_2 шляхом укладення даного правочину не порушуються, останньому відомо про умови Договору й він їх визнає. Крім того, орендодавець окремо вказав, що на орендовані земельні ділянки не встановлено інші обмеження (обтяження) та інших прав третіх осіб.

Відповідач зазначає, що позивач стверджує, що укладений між позивачем та відповідачем Договір оренди землі від 02 січня 2018 року, вчинений під час дії арешту на передані в оренду за цим договором земельні ділянки, що в свою чергу порушує публічний порядок та є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до ч. З ст. 238 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Для з`ясування чи порушує укладений договір оренди від 02 січня 2018 року публічний порядок відповідач вказує, що необхідно з`ясувати що є публічним порядком.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 р. публічним порядком є правопорядок держави, як основоположні принципи, що складають основу існуючого у ньому строю (стосуються його незалежності, цілісності, самостійності і недоторканості загальних конституційних прав, свобод, гарантій, тощо).

В постанові Вищого господарського суду України справа № 5023/2327/11 від 16.11.2011 року вказано, що об`єктивна ознака такого правочину повинна вказувати на його суперечність публічно-правовим актам держави (Конституції України, валютного, митного, податкового, антимонопольного законодавства тощо), які визначають основи державного ладу, політичної системи, економічної безпеки держави.

Суб`єктивна ознака правочину, що порушує публічний порядок, повинна полягати у спрямованості дії сторін (сторони) на досягнення протиправного результату та вказувати на умисне його вчинення.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зважаючи на те, що при укладенні договору оренди сторонам була не відома інформація про наявність арештів, накладених на земельні ділянки, в сторін відсутня вина, і відповідно суб`єктивна ознака укладеного сторонами правочину не містить спрямованості на досягнення протиправного результату та не вказує на умисне його вчинення. Крім того, сторони в п. 8.2. Договору оренди землі від 02 січня 2018 року вказали що передача в оренду земельних ділянок не є підставою для припинення або зміни обмежень (обтяжень) та інших прав третіх осіб на цю ділянку.

Для з`ясування чи порушує укладений договір оренди від 02 січня 2018 року публічний порядок також необхідно з`ясувати його спрямованість, тобто націленість на настання наслідків визначених в ст. 228 Цивільного кодексу України.

Виходячи із ст. 228 Цивільного кодексу України правочином, що порушує публічний порядок, є такий правочин, що: спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; спрямований на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади; спрямований на незаконне заволодіння майном фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади. Вказаний перелік є виключним, і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до ст. 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

За загальним правилом, визначеним в ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. В ст. 5 цього Закону вказано що орендарями можуть бути в тому числі юридичні особи України.

Відповідно до пункту 8.1. Договору, на момент укладення Договору входять до складу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та підписанням цього Договору Орендодавець гарантує, що права ОСОБА_2 шляхом укладення даного правочину не порушуються, останньому відомо про умови Договору й він їх визнає.

Спеціальний нормативно-правовий акт, що регулює орендні правовідносини - Закон України «Про оренду землі» не врегульовує порядок розпорядження спільним сумісним майном, слід користуватися загальною нормою, що визначена в ст. 369 Цивільного кодексу України, відповідно до якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Договір оренди землі укладається в простій письмовій формі, і відповідно окрема згода співвласників на його укладення не вимагається.

Відповідно до п. 5.1. Договору оренди землі від 02 січня 2018 року земельні ділянки за цим Договором передаються в оренду для вирощування сільськогосподарських культур. За своєю правовою природою Договір оренди землі від 02 січня 2018 року спрямований на набуття права використання земельних ділянок за цільовим призначенням, на умовах визначених сторонами в підприємницькій діяльності Орендаря, Орендодавець в свою чергу отримує визначеному договором орендну плату.

Договір оренди землі від 02 січня 2018 року не порушує публічний порядок, та не спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Щодо права позивача на звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору оренди землі відповідач вказав наступне.

Земельні ділянки, що передані в оренду на підставі Договору оренди землі, відповідно до пункту 8.1. Договору, на момент укладення Договору входять до складу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та підписанням цього Договору Орендодавець гарантує, що права ОСОБА_2 шляхом укладення даного правочину не порушуються, останньому відомо про умови Договору й він їх визнає.

Проте, позивач не повідомила відповідача, що існує спір про право власності на майно, яке передається в оренду, оскільки в квітні 2009 року вона звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Також до суду було подано зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В подальшому, 03 вересня 2018 року в судовому засідання від учасників суду було подано спільну заяву про затвердження мирової угоди від 03 вересня 2018 року. Судом вказана мирова угода була затверджена Ухвалою від 03 вересня 2018 року в справі № 2-432/11 провадження 2/761/1/2018, яка набрала законної сили 20 вересня 2018 року.

На моменті подання позовної заяви про визнання недійсним договору оренди землі, відповідач стверджує, що позивачу було відомо про факт укладення мирової угоди та про набрання законної сили рішення суду про її затвердження та про те, що право власності на земельні ділянки, які передані в оренду за оспорюваним договором переходять до ОСОБА_2

В статті 148-1 Земельного кодексу України закріплено, що до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди.

Відповідно до частини 4 статті 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до пункту 11.5 Договору оренди землі дія договору не припиняється у разі переходу права власності на орендовані за цим Договором земельні ділянки до другої особи.

Відповідно до п. 26. постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Відповідач стверджує, що позивач не є співвласником майна, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, також вона не є стороною правочину, оскільки відбулось універсальне правонаступництво, на підставі Ухвали суду від 03 вересня 2018 року в справі № 2-432/11 провадження 2/761/1/2018, якою була затверджена мирова угода, відповідно до якої право власності на земельні ділянки, які передані в оренду за оспорюваним договором переходить до ОСОБА_2 .

Отже, відповідач вважає, що позивач не мала права звертатися із позовом про визнання недійсним договору оренди землі, поданий позов виходить за межі її цивільної право і дієздатності, та порушує право власності нового власника земельних ділянок.

Окрім того, відповідач вказує, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 26.12.2018 року по справі № 370/3333/18 знятий арешт накладений постановою б/н від 29.01.2010 року ВДВС Макарівського РУЮ на земельні ділянки, що належать на праві особистої власності ОСОБА_2 на земельні ділянки, які були передані в оренду.

У свою чергу позивач подала відповідь на відзив, з якої судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 повністю не визнає та відхиляє наведені відповідачами у відзиві заперечення на позовну заяву з наступних мотивів.

Щодо помилковості тверджень відповідача про те, що спірний договір оренди землі від 02 січня 2018 року не є таким, що порушує публічний порядок.

Відповідно роз`яснень, викладених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України і такими, зокрема, є правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права.

На усі земельні ділянки, які були передані в оренду за спірним договором (окрім двох ділянок з кадастровими номерами :05:022:0021 та :05:022:0036) на момент укладення договору постановою б/н від 29.01.2010 р. ВДВС Макарівського РУЮ був накладений арешт, який з 17.03.2010 р. до часу подачі даного позову зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, доступ до якого є відкритим, що підтверджується доданими до позову Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до вимог частини п`ятої статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Статтею 17 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом,

З урахуванням наведеного, беручи до уваги, що відповідно до п. 9.4 спірного договору відповідач прийняв на себе зобов`язання здійснити державну реєстрацію договору у встановленому чинним законодавством порядку та строки своїм коштом та своїми силами, відповідач усвідомлював, що у разі накладення арешту на земельні ділянки, які є предметом спірного договору, він за законом не зможе набути права оренди на ці земельні ділянки, а тому саме відповідач був зобов`язаний на момент укладення спірного договору перевірити відсутність арештів на земельні ділянки, які є предметом цього договору.

Позивач стверджує, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що станом на 02 січня 2018 року він отримав інформацію з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо відсутності арешту на ці земельні ділянки, які є предметом спірного договору, як і на підтвердження того, що він не знав про накладення арешту.

Отже, за укладеним 02 січня 2018 року між позивачем та відповідачем Договором оренди землі в оренду відповідачу (Орендарю) були передані земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які знаходяться за адресою: Київська область, Макарівський район, Юрівська сільська рада, з кадастровими номерами:

:05:022:0018; :05:022:0019; :05:022:0020;

:05:022:0022; :05:022:0023; :05:022:0024;

:05:022:0025; :05:022:0026; :05:022:0028;

:05:022:0029; :05:022:0030; :05:022:0031;

:05:022:0032; :05:022:0033; :05:022:0034;

:05:022:0035; обіг яких був обмежений у зв`язку із накладенням на них арешту, про що відповідачу (Орендарю) мало бути відомо та/або було відомо. Тобто вчинення 02 січня 2018 року спірного договору порушує правовий режим обмежених в обігу об`єктів цивільного права, а тому з врахуванням вимог закону щодо державної реєстрації права оренди та обов`язків відповідача за цим договором порушує публічний порядок і є підставою для визнання такого правочину недійсним.

При цьому позивач зазначає, що посилання відповідача у відзиві на постанову ВГСУ у справі № 5023/2327/11 не має значення для вирішення даного спору, оскільки стосується інших правовідносин.

Щодо помилковості тверджень відповідача про відсутність у позивача права звернення до суду з даним позовом позивач вказала наступне.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс 16 від 25.05.2016 року;

«Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб 'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.»

Також у пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Позивач стверджує, що вона є стороною спірного договору.

На час укладення спірного договору земельні ділянки, які є предметом цього договору нележалі на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та її бувшому чоловіку ОСОБА_2 , однак титульним власником цих земельних ділянок була ОСОБА_1 , на ім`я якої були оформлені Державні Акти на право власності на землю щодо цих земельних ділянок.

Крім того, на час подачі даного позову ОСОБА_2 не зареєстрував за собою право власності на земельні ділянки, які є предметом спірного договору, на підставі Мирової угоди, затвердженої ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року у справі № 2-432/11.

Власний інтерес ОСОБА_1 полягає у відновленні того правого становища яке існувало до укладення нею спірного правочину, який порушує публічний порядок.

За таких обставин, приписів закону та правових висновків ВСУ позивач вважає, що вона є належним позивачем за даним позовом та скасування арешту на земельні ділянки, які є предметом спірного договору, рішенням Макарівського районного суду Київської області від 26.12.2018 у справі № 370/3333/18 не впливає на вирішення даного спору, оскільки при розгляді справ про визнання правочинів недійсними перевіряється додержання вимог закону саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) - тобто у даному випадку станом на 02 січня 2018 року.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає на підставі нижчевикладеного.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження обставин, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, позивачем додано Інформаційні довідки № 136133269 від 31.08.2018 року; Інформаційні довідки №№ 154569812, 154578630 від 31.01.2019 року; Інформаційні довідки №№ 154568470, 154570481, 154571255, 154358989, 154567386, 154572131, 154572793, 154574630, 154573986, 154573405, 154577882, 154577463, 154576923, 154575169, 154576484, 154575933 від 31.01.2019 року; копію ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 03.09.2018 р. у справі № 2-432/11, копії Державних актів на право власності на землю (18 шт.).

Так, предметом даного спору є визнання недійсним договору оренди землі від 02.01.2018 р. укладеного між сторонами у даній справі, а також скасування державної реєстрації права оренди землі.

Частинами 3, 4 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним законом і має пріоритет перед іншими законами в застосуванні до спірних правовідносин, передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Таким чином, законодавець допускає розірвання договору в односторонньому порядку в разі, якщо це передбачено умовами договору.

Оскільки позивачем до матеріалів справи не додано оскаржуваного договору оренди землі, на який вона посилалась у позові як на підставу своїх вимог, клопотань щодо його витребування не заявлялось, також не додано постанови б/н від 29.01.2010 р. ВДВС Макарівського РУЮ якою накладено арешт на земельні ділянки, що передані в оренду, тому враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність наданих позивачем доказів, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 5, 76-81, 83, 95, 247, 265, 141, 354-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київхліб Агро» про визнання недійсним договору оренди землі залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, через Макарівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 03.09.2019 року.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_2 ;

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київхліб Агро», адреса 04070, м. Київ, вул. Набережно - Хрещатицька, 31/36.

Суддя А.В. Косенко