Справа № 466/9761/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/811/1535/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого -судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 31 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду позовом (а.с.1-2), розмір вимог за яким зменшила заявою від 22.11.2017 року (а.с.90), про відшкодування їй майнової шкоди у виді витрат, понесених на придбання ліків, в розмірі 96 грн. 90 коп. та 5000 моральної шкоди, заданої ушкодженням здоров'я внаслідок неправомірних дій неповнолітньої ОСОБА_5, яка 24.05.2015 року під час прибуття бригади швидкої медичної допомоги на виклик у квартиру АДРЕСА_1, нанесла позивачу, яка виконувала обов'язки лікаря Комунального підприємства Львівської обласної ради «Львівська станція швидкої медичної допомоги», легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я, внаслідок чого позивач в період з 25.05.2015 року по 08.08.2015 року знаходилась на стаціонарному лікуванні з діагнозом: струс головного мозку, гематома зліва, травматичний кератит зліва, вертебробазимерна недостатність.

Крім того, позивач просила стягнути понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з матері неповнолітньої ОСОБА_5 - відповідача ОСОБА_2 96 грн. 90 коп. на відшкодування майнової шкоди, 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1409 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника - ОСОБА_3, просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт зазначає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено факту вини неповнолітньої ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки кримінальне провадження №0001794, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.05.2015 року, закрите у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, а тому правових підстав для відшкодування позивачеві шкоди за рахунок відповідача, на думку апелянта, немає.

Крім того, апелянт вважає, що позивачем не підтверджено належними доказами витрати, які вона понесла на лікування.

Апелянт зазначає, що поза увагою суду залишилась та обставина, що виклик швидкої допомоги був пов'язаний з необхідністю надати медичну допомогу ОСОБА_5 у зв'язку з її психологічним станом, однак, такий стан відповідача під час проведення досудового розслідування не досліджувався.

Звертає увагу на те, що вказаний випадок стався з позивачем під час виконання нею функціональних обов'язків лікаря, а тому підпадає під категорію страхового випадку на виробництві.

Непідтвердженими належними доказами апелянт вважає й витрати на правничу допомогу адвоката.

16.11.2018 року сторона позивача подала відзив на апеляційну скаргу, в якому на заперечення доводів апеляційної скарги вказує на те, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення відносно позивача кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (заподіяння легких тілесних ушкоджень), було закрите у зв'язку з відсутністю складу цього кримінального правопорушення, оскільки станом на момент його вчинення ОСОБА_5 не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність за ч.1 ст.125 КК України, однак, матеріалами кримінального провадження підтверджено факт заподіяння позивачу тілесних ушкоджень неповнолітньою ОСОБА_5, а наданими позивачем доказами - підтверджено факт заподіяння позивачу внаслідок неправомірних дій неповнолітньої майнової та моральної шкоди.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 05.02.2019 року, є дата складення повного судового рішення - 15.02.2019 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.05.2015 року, близько 23:05 год., неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, до якої на виклик прибула бригада швидкої медичної допомоги, перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_1, нанесла позивачу ОСОБА_4, яка виконувала обов'язки лікаря Комунального підприємства Львівської обласної ради «Львівська станція швидкої медичної допомоги», удар рукою в ділянку лівого ока, чим спричинила їй тілесні ушкодження: струс головного мозку, синець на повіках лівого ока, які згідно з висновком експерта №157/2015 від 02.06.2015 року кваліфіковані як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я.

Постановою слідчого СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області від 10.11.2016 року кримінальне провадження №0001794, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.05.2015 року, закрите у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, оскільки станом на момент вчинення злочину 24.05.2015 року ОСОБА_5 була неповнолітньою та не досягла віку, з якого можлива кримінальна відповідальність за вчинення цього злочину.

Частиною першою статті 1179 ЦК України визначено, що неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами), якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини (ч.2 ст.1179 ЦК).

Обов'язок батьків (усиновлювачів) відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття, або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.

Враховуючи те, що вказане вище протиправне діяння відносно позивача було вчинено неповнолітньою ОСОБА_5, яка на момент розгляду справи судом першої інстанції ще не досягла 18 років, і відомостей про те, що вона є власником майна, в матеріалах справи немає, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що шкода, завдана позивачеві внаслідок такого діяння, підлягає відшкодуванню її матір'ю - відповідачем ОСОБА_2, оскільки остання не довела, як того вимагає норма ч.2 ст.1179 ЦК України, що шкоди було завдано не з її вини.

Більше того, матеріалами кримінального провадження, які досліджувались судом першої інстанції, підтверджено, що саме внаслідок непорозуміння зі своєю матір'ю, бабою та дідом, які не відпускали неповнолітню на вулицю, і стався в останньої істеричний напад, у зв'язку з чим її мати викликала швидку медичну допомогу.

Отже, у зв'язку з неналежним вихованням дочки, саме відповідач ОСОБА_2 є винною у вчиненні дочкою протиправного діяння відносно позивача ОСОБА_4, а тому вона несе цивільно-правову відповідальність у виді відшкодування шкоди, завданої позивачеві, на підставі ч.2 ст.1179 ЦК України.

Доводи сторони відповідача про те, що не було досліджено психічного стану неповнолітньої, є безпідставними, оскільки з матеріалів кримінального провадження встановлено, що неповнолітня ОСОБА_5 на психоневрологічному та наркологічному обліках не перебувала.

Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України, особа, якій завдано шкоди ушкодженням здоров'я, має право на відшкодування витрат, зокрема, викликаних необхідністю придбання ліків.

З виписки №13097 з медичної карти стаціонарного хворого встановлено, що позивач ОСОБА_4 в період з 25.05.2015 року по 08.06.2015 року перебувала на стаціонарному лікування в КМК ЛШМД з діагнозом: струс головного мозку, гематома зліва, травматичний кератит зліва, вертебробазимерна недостатність.

З долучених до матеріалів справи відповіді КМК ЛШМД від 12.05.2017 року №05-06вих-1433 та копій квитанцій вбачається, що за період стаціонарного лікування в нейрохірургічному відділенні цієї лікарні з 25.05.2015 року по 08.06.2015 року позивачем ОСОБА_4 за власні кошти були придбані медикаменти магне В6 та диклоберн 3,0 на суму 96 грн. 90 коп.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відшкодування позивачеві витрат, які вона понесла на придбання ліків для лікування від отриманих нею 24.05.2015 року тілесних ушкоджень, заподіяних неповнолітньою ОСОБА_5, ґрунтується на вимогах закону та доказах, які є в матеріалах справи.

У відповідності до ст.23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права й те, що факт заподіяння позивачеві легкого тілесного ушкодження неповнолітньою ОСОБА_5 підтверджується названою вище постановою про закриття кримінального провадження, а, в силу зазначеної вище норми статті 23 ЦК України, заподіяння фізичній особі тілесного ушкодження означає й заподіяння такій особі моральної шкоди, оскільки ушкодження здоров'я без фізичного болю не може бути (цей факт є загальновідомим і не потребує доказування), - колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, яка з урахуванням норми ч.2 ст.1179 цього Кодексу, підлягає відшкодуванню за рахунок матері неповнолітньої - відповідача ОСОБА_2

На переконання колегії суддів, за встановлених і наведених вище обставин справи присуджений судом розмір морального відшкодування відповідає вимогам розумності та справедливості, оскільки позивачеві було завдано легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров'я, внаслідок чого вона перебувала на стаціонарному лікуванні, такі тілесні ушкодження позивач отримала під час виконання своїх обов'язків як лікар, приїхавши на виклик відповідача ОСОБА_2 з метою надати медичну допомогу її дочці, проте, ні відповідач ОСОБА_2, ні її неповнолітня дочка, навіть не вибачились перед позивачем за таку поведінку.

Посилання сторони відповідача на те, що позивач, як лікар, застрахована від нещасних випадків під час виконання своїх професійних обов'язків, а тому не має права на відшкодування шкоди винною особою, є безпідставними, оскільки доказів про те, що позивач отримала страхову виплату на відшкодування завданої їй відповідачем і вказаної вище майнової та моральної шкоди, стороною відповідача не надано, і це не звільняє відповідача від обов'язку відшкодувати шкоду потерпілому на підставі ст.ст.1166, 1167, 1179, 1195 ЦК України.

Безпідставними є й доводи сторони відповідача в частині присудження позивачеві за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем документально підтверджено понесення таких витрат, а саме: в матеріалах справи є договір про надання правової допомоги адвокатами адвокатського об'єднання «Лемеха і партнери», акти виконаних робіт з детальним описом виконаних робіт та затраченого для цього часу, а також квитанція про оплату за послуги з правової допомоги згідно з договором у розмірі 5000 грн., який відповідає вимогам співмірності відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, давши належну правову оцінку доказам, які є в матеріалах справи, застосував норми матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального закону, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 лютого 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.