ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17 » вересня 2019 року

м. Харків

справа № 638/9802/13-ц

провадження № 22ц/818/3796/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представник відповідача - ОСОБА_4 . ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , представник позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_6 ,

відповідачі за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , представник відповідача - ОСОБА_15., Харківська міська рада,

третя особа за зустрічним позовом - Управління Держгеокадастру Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року в складі судді Шишкіна О.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поновлення порушеного права та зобов`язання вчинити певні дії, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2008 року по справі № 2-4008/08 визнано за нею право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що складається з житлового будинку літ. «Ж-2» з мансардою літ. «Жм», житловим підвалом літ. «Жп», крильцями літ. «ж1», «ж2», тамбуром літ. «ж3», житловою площею 133,4 кв. м., загальною площею 397,6 кв. м., та надвірних будівель при ньому - баня літ. «З», огорожа № 4, ворота № 5, хвіртка № 6, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

17 червня 2008 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за нею зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 червня 2008 року за № 19201592.

Рішенням Харківської міської ради № 1040/13 від 27 лютого 2013 року земельна ділянка, на якій знаходиться зазначений житловий будинок із надвірними будівлями за кадастровим номером :07:022:0021 площею 0,0438 га була передана їй у приватну власність, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 1737670 від 28 березня 2013 року та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 березня 2013 року за індексним номером 1738949.

Зазначила, що по сусідству із її земельною ділянкою знаходиться суміжна земельна ділянка із домоволодінням АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_3

Вказала, що вона за власні кошти та з власного матеріалу здійснила встановлення межі власної земельної ділянки шляхом будівництва огорожі, яка проходила чітко за планом земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку. Однак, відповідач, порушуючи її права, знищив збудовану нею огорожу та збудував нову, яка не відповідає жодній технічній документації, нормам ДБН та розмежуванню земельних ділянок. Відповідачем зведено огорожу, що стоїть на території її земельної ділянки, проходить від червоної лінії до кута житлового будинку літ. «Ж-2», далі по зовнішній стіні її житлового будинку і далі по прямій лінії довжиною 15,4 м., і лише там йде в бік будинку АДРЕСА_2 на 1 м.; потім паралельно бані літ. «З» на відстані 1 м. проходить до тильної сторони земельної ділянки.

Вважала, що відповідачем самовільно, без жодного дозволу, порушуючи вимоги законодавства та її права збільшено територію своєї земельної ділянки за рахунок земельної ділянки, що належить їй по всій території від червоної лінії до самої бані літ. «З», що призвело не тільки самозахвату значної відстані земельних меж, а навіть до неможливості догляду та обслуговування нею житлового будинку. Наведені обставини підтверджуються висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1254 від 26 червня 2012 року.

Зазначила, що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням не порушувати її права та встановити межу у виді огорожі на підставі вимог законодавства, виготовленої технічної документації та Державних будівельних норм України, однак він відмовляв їй або зовсім не бажав розмовляти з нею.

Просила усунути перешкоди в користуванні її земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_3 знести самовільно збудовану огорожу; зобов`язати ОСОБА_3 спільно з нею у рівних частинах встановити зруйновану огорожу по межі між суміжними земельними ділянками за адресами по АДРЕСА_15 та АДРЕСА_1 , які належать їй та ОСОБА_3 , відповідно до виготовленої СПДФО ОСОБА_7 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_3 на її користь сплачений судовий збір в розмірі 114,71 грн.

Не погоджуючись з позовними вимогами, у грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Харківської міської ради, третя особа: Управління Держгеокадастру Харківської області про поновлення права користування земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення, свідоцтва про право власності на землю.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу № У-03-224-Н від 07 березня 1996 року, зареєстрованого на Харківській Універсальній біржі та в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Зазначив, що попередньому власнику житлового будинку з надвірними будівлями рішенням виконкому Дзержинської районної ради депутатів трудящих № 20 від 26 липня 1956 року надано земельну ділянку площею 1000 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку.

При підготовці технічної документації для приватизації земельної ділянки, на якій розташований його житловий будинок з надвірними будівлями, йому стало відомо, що площа земельної ділянки складає не 1000 кв. м., а 963 кв. м. Зменшення розміру його земельної ділянки відбулося за рахунок самовільного захвату частки земельної ділянки ОСОБА_1 , яка без його згоди та дозволу побудувала самовільно житловий будинок площею 397 кв. м. та баню. Згідно технічного паспорту, наданого ОСОБА_1 , площа її земельної ділянки складає 399 кв.м.

Зазначив, що ні він, ні попередні власники житлового будинку АДРЕСА_2 ніколи не переуступали будь-якої частки земельної ділянки відповідачу. Рішенням Харківської міської ради про надання відповідачу додаткової частки земельної ділянки за рахунок земельної ділянки, що знаходиться у його користуванні не приймалося, межі земельної ділянки не змінювалися.

Вказав, що ОСОБА_1 раніше зверталася до суду із позовом про поновлення її порушеного права користування земельною ділянкою. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2013 року встановлено, що фактична межа (огорожа) між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 проходить від червоної лінії до кута житлового будинку літ. «Ж-2», далі по зовнішній стіні житлового будинку, потім по прямій довжиною 15,4 м, далі в бік домоволодіння АДРЕСА_2 довжиною 1 м ., потім паралельно бані літ. «З» на відстані 1 м. до тильної сторони земельної ділянки, що не відповідає «Технічній документації з землеустрою та п.3.25 ДБН360-92».

Судовим рішенням також встановлено, що згідно технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 11 березня 2008 року, площа земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок відповідача становить 399 кв. м.

Вказав, що не зважаючи на те, що відповідач не оспорювала розмір площі земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок з надвірними будівлями, із наданих нею документів вбачається, що 27 лютого 2013 року рішенням № 1040/13 22 сесії 6 скликання Харківської міської ради їй передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0438 га за рахунок земель житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 28 березня 2013 року на ім`я відповідача видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0438 га, яке зареєстроване в Управлінні Держземагенства у м. Харкові Харківської області.

Зазначив, що право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 виникло у 1956 році на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Розмір земельної ділянки до 2012 року був незмінним. Межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 встановлені в 1956 році.

Вважав, що прийняття рішення № 1040/13 від 27 лютого 2013 року Харківської міської ради та видача свідоцтва про право власності на земельну ділянку АДРЕСА_5 та самовільне захоплення відповідачем частини земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_2 порушує його право користувача земельної ділянки на користування нею на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Просив відновити його порушене право на користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 розміром 1000 кв. м.; визнати незаконним та скасувати рішення від 27 лютого 2013 року № 1040/13 22 сесії 6 скликання Харківської міської ради в частині передачі ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0438 га за рахунок земель житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, площею 0,0438 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер 1737670 від 28 березня 2013 року, видане реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року, в якому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 липня 2019 року виправлено описку, позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_3 - задоволено; відновлено порушене право ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_2 розміром 1000 кв. м.; визнано незаконним та скасовано рішення від 27 лютого 2013 року № 1040/13 22 сесії 6 скликання Харківської міської ради в частині передачі ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0438 га за рахунок земель житлової та громадської забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :07:022:0021), площею 0,0438 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер 1737670 від 28 березня 2013 року, видане реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області на ім`я ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 229,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а в задоволенні вимог зустрічного позову відмовити; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на час прийняття рішення щодо надання ОСОБА_9 в безстрокове користування земельної ділянки законом не передбачено перехід права користування земельною ділянкою у зв`язку із переходом права власності на будівлю; що ОСОБА_10 не набула жодних прав на земельну ділянку, тому ОСОБА_3 не міг бути наділений правом на земельну ділянку при придбанні житлового будинку; що ОСОБА_3 володіє 963 кв. м. земельної ділянки, до складу якої входить 29 кв. м. її земельної ділянки, що навіть математично не забезпечує відновлення прав ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1000 кв. м., яким він до речі не володіє; що вона за договором купівлі-продажу житлового будинку від 25 квітня 2005 року, на відміну ОСОБА_3 , набула майнові права на вказану земельну ділянку; що приймаючи рішення № 1040/13 від 27 лютого 2013 року Харківська міська рада врахувала факт відсутності прав відповідача на земельну ділянку АДРЕСА_2 та вимоги ДБН 360-92**; що висновок суду першої інстанції, що вона мала право на приватизацію земельної ділянки, яка раніше була надана їй у користування розміром 399 кв. м. не заслуговують на увагу, оскільки можливість приватизації земельної ділянки, що була раніше надана особі у користування у розмірі, який на момент приватизації є іншим, ніж той, що надавався раніше, що може обумовлюватися різними обставинами, зокрема, законодавчими змінами максимального розміру земельної ділянки або змінами в ДБН тощо; що проведеною у справі експертизою встановлено порушення її прав суміжним землекористувачем ОСОБА_3 ; що відповідач оспорює лише окремі питання визначення меж суміжних земельних ділянок, тому у задоволенні його зустрічного позову у даній справі слід було відмовити; що відповідач не довів, а суд першої інстанції не встановив порушень закону, які були допущені під час видачі їй свідоцтва про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0438 га; що досліджуючи висновок судової земельно-технічної експертизи від 28 березня 2016 року суд першої інстанції мав врахувати, що саме частина земельної ділянки АДРЕСА_2 накладається на земельну ділянку АДРЕСА_5 та площа накладення складає 0,0029 га або 29 кв. м.; що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2013 року встановлено, що земельні ділянки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не надавалися, межі земельних ділянок в натурі не встановлювалися.

14 серпня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначив, що розміри земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 визначені в договорі № 41 на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 12 квітня 1949 року, яким забудовнику ОСОБА_9 відведено земельну ділянку комунальної землі площею 1000,00 кв. м. (будинок АДРЕСА_2 ) та договору про право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, укладеним з ОСОБА_11 від 24 квітня 1952 року, де розмір відведеної земельної ділянки складає 399 кв. м. (будинок АДРЕСА_5 . Підтвердженням зазначених розмірів земельних ділянок є рішення Дзержинського міськвиконкому, яким затверджені розміри, в тому числі, земельних ділянок після проведеної у 1955 році інвентаризації. Ці результати затверджені рішенням Дзержинської районної ради народних депутатів, яке є чинним. Надані матеріали справи свідчать про те, що площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 складає 399, кв. м . Будь - якого рішення про зміну розміру земельних ділянок, переуступки частки земельної ділянки не приймалось. Вказав, що ОСОБА_1 погоджувалась з розміром земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею 399 кв. м., про що особисто зазначила в акті поточних змін від 18 березня 2008 року. Зазначив, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2008 року встановлено, що самочинно побудований ОСОБА_1 житловий будинок загальною площею 397, 6 кв. м. розташований на земельній ділянці 399 кв. м. При цьому розмір житлового будинку збільшився на 84, 7 кв. м. Таким чином, загальна площа житлового будинку збільшилася, тому у ОСОБА_1 виникла потреба забрати частку земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_3 Вважав, що ОСОБА_1 намагається за допомогою суду встановити нові межі, розмір та конфігурацію спірних земельних ділянок та узаконити незаконне рішення Харківської міської ради від 27 лютого 2013 року, яким передано у приватну власність частку земельної ділянки ОСОБА_3 .

До суду апеляційної інстанції належним чином повідомлені учасники справи не з`явились. До суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в слідчих діях, які будуть здійснюватися в місті Києві, яку залишено без задоволення, оскільки будь - яких доказів того, що представник дійсно буде приймати участь як представник свідка при його допиті, зокрема, проїздних документів, не надано. При цьому, судова колегія звертає увагу по - перше, на тривалий розгляд справи в судах (протягом 6 років), по - друге, на те, що за заявою представника розгляд справи вже відкладався, і що з ОСОБА_1 договір про надання правової допомоги укладено 26 липня 2019 року, а зі свідком, при допиті якого 17 вересня 2019 року він має бути представником, - 16 вересня 2019 року.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела, що вона має право на збільшення земельної ділянки з 399 кв. м. до 438 кв. м. за рахунок земельної ділянки ОСОБА_3

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору на право побудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою від 24 квітня 1952 року, укладеного між Житловим управлінням виконкому Дзержинської районної Ради депутатів трудящих та ОСОБА_11 , на підставі рішень виконкому Дзержинської районної Ради депутатів трудящих від 24 серпня 1951 року № 50 про відвід земельної ділянки для будівництва житлового будинку, згідно Указу Президіуму Верховної Ради від 26 серпня 1948 року, Житлоуправління відвело ОСОБА_11 ділянку комунальної землі площею 399 кв. м. під індивідуальне будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1 (а. с. 273-275 том 2, а. с. 30-33 том 3).

Після смерті ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , 27 жовтня 1992 року ОСОБА_12 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розміром 399 кв. м. розташований житловий будинок літ. «А-1» шлакобетонний, житловою площею 26,2 кв.м. та надвірні будівлі при ньому: сарай літ. «Б», «б», «В», вбиральня літ. «Г», огорожа № 1-2, водопровід № 3, льох літ. «Е», що належав померлому на підставі договору на право побудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою від 24 квітня 1952 року (а. с.294 том 2, а. с.61-62 том 3).

01 червня 1994 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 укладено договір купівлі продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_13 купив жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 земельній ділянці розміром 399 кв. м. розташований жилий будинок літ. «А-1» шлакобетонний, житловою площею 26,2 кв.м. та надвірні будівлі при ньому: сарай літ. «Б», «б», «В», вбиральня літ. «Г», огорожа № 2, водопровід № 3, льох літ. «Е» (а. с.299-300, 322-323 том 2, а. с.70-72 том 3).

Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 02 жовтня 1996 року ЖЕО Дзержинського району, виданого на підставі рішення виконкому Дзержинського районного Ради народних депутатів № 191/1 від 01 жовтня 1996 року, жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_13 на праві особистої власності (а. с.328 том 2, а.с.112 том 3).

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 7095225 від 25 квітня 2005 року ОСОБА_13 є власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 02 жовтня 1996 року ЖЕО Дзержинського району, опис об`єкта: житловий будинок з прибудовами літ. «Ж-2» площею 90,1 кв.м., баня літ. «З», басейн літ. «К», огорожа № 4, 5, 6; площа земельної ділянки 399 кв. м. (а. с.352 том 2, а. с.142 том 3).

25 квітня 2005 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до умов якого продавець передав у власність покупця житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, а покупець приймає цей житловий будинок та сплачує за нього обумовлену грошову суму. На земельній ділянці розміром 399 кв. м. розташовано житловий будинок з надвірними прибудовами літ. «Ж-2» шлакоблоковий, обкладений цеглою, житловою площею 90,1 кв.м. При цьому будинку є такі надвірні будівлі: баня літ. «З», басейн літ. «К», огорожа № 4, 5, 6 (а. с.355 том 2, а. с.146-147 том 3).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2008 року по справі № 2-4008/08 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності, визнано за ОСОБА_1 право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що складається з житлового будинку літ. «Ж-2» з мансардою літ. «Жм», житловим підвалом літ. «Жп», крильцями літ. «ж1», «ж2», тамбуром літ. «ж3», житловою площею 133,4 кв.м., загальною площею 397,6 кв.м., та надвірних будівель при ньому - баня літ. «З», огорожа № 4, ворота № 5, хвіртка № 6, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с.7, 376 том 1, а. с.178-179 том 3).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 19201592 від 17 червня 2008 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2008 року справа № 2-4008/08 (а. с.16, 376 том 1, а. с.181 том 3).

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 19342063 від 27 червня 2008 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2008 року (справа № 2-4008/08), опис об`єкта: житловий будинок з прибудовами літ. «Ж-2» житловою площею 133,4 кв. м., загальною площею 349,2 кв. м., баня літ. «З», огорожа № 4, 5, 6, площа земельної ділянки 399 кв. м. (а. с.378 том 1, а. с.184 том 3).

Згідно листа Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 1001677 від 16 вересня 2010 року загальна площа земельної ділянки № АДРЕСА_1 згідно рішення Дзержинської районної ради народних депутатів № 50 від 24 серпня 1951 року складає 399 кв. м. (а. с.383 том 1, а. с.191 том 3).

Рішенням Харківської міської ради 22 сесії 6 скликання № 1040/13 від 27 березня 2013 року «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер :07:022:0021), за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,0438 га для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 (а. с.17-18, 391 том 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 1737670 від 28 березня 2013 року, виданого Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області, земельна ділянка кадастровий номер :07:022:0021 площею 0,0438 га належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а. с.19 том 1).

Така ж інформація міститься і у витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 1738949 від 28 березня 2013 року (а.с.20 том 1).

Згідно архівного витягу протоколу № 14 засідання виконкому Дзержинської райради депутатів трудящих від 29 березня 1949 року виконавчий комітет Дзержинської райради депутатів трудящих ухвалив надати під індивідуальне будівництво в безтермінове користування земельні ділянки: 6. Хлистуну - майору запасу по АДРЕСА_2 площею 1000 кв. м. відповідно постанови СНК СРСР від 21 червня 1945 року за № 1466 (а. с.63 том 2).

Відповідно до договору № 41 на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 12 квітня 1949 року, укладеного між Житловим управлінням виконкому Дзержинської районної Ради депутатів трудящих та ОСОБА_9 , на підставі рішення виконкому Дзержинського райради депутатів трудящих від 29 березня 1949 року № 14 про відвід земельної ділянки для будівництва житлового будинку, згідно Указу Президіуму Верховної Ради від 26 серпня 1948 року, Житлоуправління відвело ОСОБА_9 ділянку комунальної землі площею 1000 кв. м. під індивідуальне будівництво житлового будинку в АДРЕСА_2 (а. с.177-178 том 1, а. с.138-141 том 2).

26 вересня 1957 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_10 придбала належне ОСОБА_9 на праві особистої власності домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_9 та в цілому складається з таких будівель: будинку цегляного, трьох кімнат, однієї кухні, коридору, веранди, підвалу, літньої кухні, убиральні, паркану та воріт. Це домоволодіння належить продавцю за договором про право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою (а. с.147-147 том 2).

Відповідно до договору купівлі-продажу № У-03-224-Н від 07 березня 1996 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 , продавець продав, а покупець придбав житловий будинок індивідуального житлового фонду загальною площею 64,9 кв. м., житловою площею 46,7 кв. м., земельну ділянку площею 1000 кв.м., що розташований по АДРЕСА_2 та зареєстрований на Харківській Універсальній біржі, в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (а. с.64-65 том 1, а. с.205 том 1, а. с.181-182 том 2).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2010 року по справі № 2-13430/2010 за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, третя особа: Інспекція ДАБК у Харківській області про визнання права власності, визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно побудовану житлову побудову літ. «А1-2» площею 53,1 кв. м. (приміщення 1-8, 1-9, 1-10, 1-15) з ганком «а2» площею 1,6 кв. м. та навісом «а3» площею 26,7 кв. м., мансарду «Ам» (1-11, 1-12, 1-13, 1-14, 1-16) площею 78,2 кв.м., а також сарай «Г» площею 33,1 кв. м. з навісом «Е» та гараж «Д» площею 46,9 кв. м. у житловому будинку по АДРЕСА_2 ; загальна площа житлового будинку літ. «А-1» після визнання права власності на вказані приміщення становить 210,1 кв.м., житлова 114,4 кв.м.; визнано за ОСОБА_3 право на переобладнання приміщення площею 10,9 кв.м. у житловому будинку «А-1» зі службового у житлове, а також частину приміщення «1-7» площею 9,4 кв. м. у житловому будинку по АДРЕСА_2 (а. с.245 том 1, а. с.245 том 2).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 28898257 від 04 лютого 2011 року власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № У-03-224-Н від 07 березня 1996 року Харківської Універсальної біржі та заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2010 року справа № 2-13430/2010 (а. с.248 том 1, а. с.248 том 2).

Як вбачається з висновку судової земельно-технічної експертизи № 8297, складеного 28 березня 2016 року Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 визначена координатами та складає (0,0409 га) 409 кв.м. Загальна фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 складає (0,0963 га) 963 кв. м.

Відповідно до рішення Харківської міської ради 22 сесії 6 скликання від 27 лютого 2013 року № 1040/13 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок», технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 , вимог п.3.25 ДБН 360-92** має місце порушення землекористування, зокрема, порушення меж та накладання земельних ділянок, розташованих за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .

В дослідницькій частині зазначеного висновку вказано, що при зіставленні координат поворотних точок фактичних меж земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 та даних технічної документації координат поворотних точок земельної ділянки № АДРЕСА_1 встановлено, що поворотні точки межі земельної ділянки № АДРЕСА_1 частково знаходяться на фактичній території земельної ділянки АДРЕСА_2.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання, зокрема, з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Відповідно до статті 90 ЗК Української РСР в редакції від 1970 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною . При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 30 ЗК Української РСР в редакції від 1996 року (станом на час придбання ОСОБА_3 житлового будинку) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Статтею 67 ЗК Української РСР в редакції від 1996 року (станом на час придбання ОСОБА_3 житлового будинку) передбачено, що громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 гектара, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно частин 1 та 2 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), Верховним Судом України у постановах від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших.

Із роз`яснень, які містяться в підпунктах г, ґ пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року вбачається, що громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділ X "Перехідні положення" ЗК (2768-14), одержані ними до 01 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК (2768-14) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК (435-15), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V (997-16) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором, а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року N 1702-VI (1702-17).

Матеріали справи свідчать про те, що у попереднього власника, якими були ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у безстроковому користуванні знаходилася земельна ділянка загальною площею 399 кв. м. по АДРЕСА_1 , на якій побудовано житловий будинок з надвірними будівлями та який 25 квітня 2005 року придбала ОСОБА_1 з земельною ділянкою площею 399 кв. м. Розмір земельної ділянки з 24 квітня 1952 року по 27 лютого 2013 року не змінювався.

У попереднього власника, якими були ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у безстроковому користуванні знаходилась земельна ділянка площею 1000 кв. м. по АДРЕСА_2 , на якій побудовано житловий будинок з надвірними будівлями та який 07 березня 1996 року придбав ОСОБА_3 з земельною ділянкою площею 1000 кв. м. Розмір земельної ділянки з 12 квітня 1949 року по 27 лютого 2013 року не змінювався.

Будь - яких документів щодо зміни розміру земельних ділянок або переуступки частки земельної ділянки матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх не надано.

Таким чином, виходячи з вимог закону та обставин справи, і ОСОБА_1 , і ОСОБА_3 мали право тільки на той розмір земельної ділянки, який належав їх попереднім власникам, а саме, ОСОБА_1 - 399 кв. м., ОСОБА_3 . - 1000 кв. м. Такий висновок відповідає вимогам частини 2 статті 120 ЗК України. У зв`язку з чим рішення Харківської міської ради 22 сесії 6 скликання № 1040/13 від 27 березня 2013 року «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок», яким фактично збільшено розмір земельної ділянки ОСОБА_1 з 399 кв. м. до 438 кв. м. за рахунок земельної ділянки ОСОБА_3 та яким скасовано попередні рішення органу місцевого самоврядування щодо площі земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є незаконним та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства. Це підтверджується і висновком судової земельно-технічної експертизи від 28 березня 2016 року, яким встановлено, що поворотні точки межі земельної ділянки АДРЕСА_5 ( ОСОБА_1 ) частково знаходяться на земельній ділянці АДРЕСА_2 , ( ОСОБА_3 ).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції правильно зазначив, що в даному випадку захисту підлягають порушені права ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 в розмірі 1000 кв . м . не була виділена в користування саме ОСОБА_10 , у зв`язку з чим ОСОБА_3 не міг бути наділений правом на земельну ділянку при придбанні житлового будинку є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Статтею 90 ЗК Української РСР в редакції від 1970 року та частиною 1 статті 30 ЗК Української РСР в редакції від 1996 року (станом на час придбання ОСОБА_3 житлового будинку) передбачався перехід права користування земельною ділянкою або її частиною при переході права власності на будівлю і споруду.

Із роз`яснень, які містяться в підпункті ґ пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» АДРЕСА_2 від 16 квітня 2004 року вбачається, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК (2768-14) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона мала право на приватизацію земельної ділянки, яка раніше була надана їй у користування розміром 399 кв.м. не заслуговують на увагу, оскільки можливість приватизації земельної ділянки, що була раніше надана особі у користування у розмірі, який на момент приватизації є іншим, ніж той, що надавався раніше, що може обумовлюватися різними обставинами, зокрема, законодавчими змінами максимального розміру земельної ділянки або змінами в ДБН тощо, є безпідставними, оскільки спростовуються частиною 1 статті 81 ЗК України та роз`ясненнями, які містяться в підпункті ґ пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» АДРЕСА_2 від 16 квітня 2004 року.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що проведеною у справі експертизою встановлено порушення її прав суміжним землекористувачем ОСОБА_3 ; що досліджуючи висновок судової земельно-технічної експертизи від 28 березня 2016 року суд першої інстанції мав врахувати, що саме частина земельної ділянки АДРЕСА_2 накладається на земельну ділянку АДРЕСА_5 та площа накладення складає 0,0029 га або 29 кв.м., є безпідставними, оскільки судом першої інстанції встановлено, що рішенням Харківської міської ради 22 сесії 6 скликання № 1040/13 від 27 березня 2013 року «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» в частині передачі земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,0438 га порушені права ОСОБА_3 , тому що фактично йде нашарування виділеною земельною ділянкою на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_3 , про що також зазначено і в експертизі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що відповідач не довів, а суд першої інстанції не встановив порушень закону, які були допущені під час видачі їй свідоцтва про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0438 га; що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 березня 2013 року встановлено, що земельні ділянки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не надавалися, межі земельних ділянок в натурі не встановлювалися; що ОСОБА_3 володіє 963 кв.м. земельної ділянки, до складу якої входить 29 кв. м. її земельної ділянки, що навіть математично не забезпечує відновлення прав ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яким він до речі не володіє; що відповідач оспорює лише окремі питання визначення меж суміжних земельних ділянок, тому у задоволенні його зустрічного позову даній справі слід було відмовити, колегія суддів не приймає до уваги з підстав, зазначених вище.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дослідив повно обставини справи, надав доказам належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку щодо порушення прав ОСОБА_3 , а не ОСОБА_14 . У зв`язку з чим рішення суду є законним, підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст.ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.