КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.

суддів Сушко Л.П. Березовенко Р.В.

за участю секретаря Покраси В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 червня 2019 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом та просить розірвати шлюб, укладений між сторонами, відновити позивачці дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 , а також визнати за позивачкою право власності на 2/3 частини об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а саме - квартири АДРЕСА_1 , та зняти з квартири арешт, накладений приватним виконавцем Телявським А.М.

Одночасно з позовом позивачем було подано заяву про забезпечення позову у справі шляхом заборони приватному виконавцю Телявському А.М. вчиняти будь-які дії щодо предмету спору, квартири АДРЕСА_1 , в тому числі, але не виключно, передавати майно відповідачеві, проводити виконавчі дії в рамках відкритого виконавчого провадження, виставляти арештоване майно на торги чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, зупинити продаж арештованого майна - квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтуванні заяви про забезпечення позову зазначає, що відповідачем під заставу спільної квартири було взято без її відома кредит який було прострочено в результаті чого виникала заборгованість та є рішення суду за яким може відбутись стягнення заборгованості за рахунок спільної квартири. Зазначає, що про рішення про стягнення заборгованості їй стало відомо в момент, коли було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно.

Заявник вказувала на те, що аналізуючи норми Закону України «Про виконавче провадження», та той факт, що рішення судів України, які набрали законної сили є обов`язковим для виконання, з огляду на відкрите виконавче провадження та арешт майна, існує ризик примусової реалізації об`єкту спільної сумісної власності подружжя за існуючими борговими зобов`язаннями відповідача.

З огляду на вищевказані факти, позивач просила суд здійснити заходи забезпечення позову для реалізації в подальшому своїх законних прав та обов`язків.

Заявник вважає, що вжиття заходів забезпечення позову є доцільним, обґрунтованим та співмірним заявленим вимогам.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 червня 2019 року, відмовлено у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій посилалася на її незаконність, необґрунтованість, постановлену з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в результаті дій відповідача та взяття ним кредиту у банку виникла заборгованість , що призвело до звернення Акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» до суду з позовом про стягнення заборгованості та в подальшому в накладенні арешту на спільне майно подружжя. Зазначає, що згоди про надання кредиту не надавала, про існування судових спорів з банком дізналась після відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на спільне майно. Вважає, що не вжиття заходів забезпечення позову в подальшому унеможливить реалізацію її законних прав та обов`язків .

Просила скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту - задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не надійшов.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява не обґрунтована та не підлягає задоволенню.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

15 березня 2015 між відповідачем та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» укладено кредитний договір № 1006-007/05Р на суму 35 000 (тридцять п`ять тисяч) доларів США, відповідно до умов якого, відповідач передав банку в іпотеку належну йому на праві спільної сумісної власності майно - квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому, 26.09.2007, відповідно до договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 15.03.2019 № 1006-007/05Р, внесено зміни до вказаного договору, які полягають в збільшенні розміру кредитного зобов`язання до 105 000 (сто п`ять тисяч) доларів США. У зв`язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо виплати кредиту, банк звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15.05.2017 по справі № 760/1142/16-ц позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 1006-007/05Р від 15.03.2005 в розмірі 75 159,36 доларів США та судовий збір в розмірі 25 534,23 гривень. Вказане рішення набрало законної сили та відповідно до постанови приватного виконавця Телявського А.М. від 24.01.2019 ВП № 58180382 відкрито виконавче провадження на виконання рішення суду по справі № 760/1142/16-ц. В той же день, 24.01.2019, приватним виконавцем накладено арешт, в тому числі, на майно відповідача, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .

11 травня 2019 приватним виконавцем Телявським А.М. здійснено опис вказаної квартири.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Разом із тим, до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа.

Оскільки, предметом спору у дані справі є саме розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та зняття арешту зі спірної квартири, а не оскарження рішення, дій або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, та не оскарження виконавчого документу боржником.

Таким чином, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про не обгрунтованість вимоги заявника про заборону приватному виконавцю Телявському А.М. вчиняти будь-які дії щодо предмету спору, квартири АДРЕСА_1 , в тому числі, але не виключно, передавати майно відповідачеві, проводити виконавчі дії в рамках відкритого виконавчого провадження, виставляти арештоване майно на торги чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Зупинення продажу арештованого нерухомого майна порушує права ПАТ КБ «Правекс-Банк», як стягувача у виконавчому провадженні, а тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову в задоволенні даної вимоги позивача.

Згідно положень ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За умовами п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки доводи заявника про арешт спільного майна в результаті виконавчого провадження не є належним обґрунтуванням вимоги про накладення арешту на нерухоме майно, коли виконується рішення суду, що набрало законної сили, що розглядається Соломянським районним судом м. Києва, в порядку виконання рішень судів встановлений Законом України «Про виконавче провадження».

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим ухвалу Соломянського районного суду м. Києва від 21 червня 2019 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 24 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Л.П. Сушко

Р.В. Березовенко