Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 203/1329/14-ц

провадження № 61-28181св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач (за первісним позовом) - Татенкова Наталія Володимирівна, відповідач (за первісним позовом) - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відділення «Воскресенське»,
позивач (за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
відповідачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 ,

в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року у складі судді Казака С. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відділення «Воскресенське» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про визнання кредитного договору неукладеним в частині, визнання кредитного договору удаваним правочином, внесення змін до кредитного договору, визнання залишку заборгованості та стягнення збитків.

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2017 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 97 100 швейцарських франків (пункт 2 частини № 1 договору), зобов`язавшись повернути кредит до 30 липня 2024 року щомісячними платежами, сплативши відсотки за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі. У пункті 3 частини № 1 спірного кредитного договору сторонами погоджено розмір процентів за користування кредитом, який визначено за плаваючою ставкою - фіксована ставка в розмірі 3,99 % річних + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Пунктом 2 частини № 1 спірного договору визначено, що річна база нарахування процентів - 360 календарних днів у році.

30 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 , укладений додатковий договір до кредитного договору від 30 липня 2007 року, пунктом 2 якого викладено в новій редакції пункт 1.7.2 кредитного договору, а саме визначено, що видача кредиту здійснюється згідно з кредитною заявкою позичальника в безготівковій формі, шляхом перерахування всієї суми кредиту чи траншу, зменшену на утриману комісію банку у розмірі, визначеному тарифами, на поточний рахунок. Для подальшого отримання кредиту готівкою, а також у випадку перерахування кредиту на поточний рахунок продавця, позичальнику необхідно конвертувати отриману суму кредиту в іншу валюту 1-ї групи класифікатора (долари США чи євро) чи продати кредит, отриманий в іноземній валюті в національну валюту на Міжбанківському валютному ринку України.

30 липня 2007 року кредитодавцем на підставі заяви позичальника

від 30 липня 2007 року було здійснено видачу кредиту в повному обсязі із конвертацією валюти кредиту у долари США - в сумі 80 181 доларів США, що в еквіваленті становить 405 073,33 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

30 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є

ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній як поручитель зобов`язався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_1 за невиконання останньою взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором від 30 липня 2007 року.

25 березня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору № від 30 липня 2007 року, яким доповнено кредитний договір графіком платежів.

Позивач вказувала, що до 2013 року вона виконувала свої договірні зобов`язання, але, усвідомивши недобросовісність дій щодо себе з боку банку, звернулася до експертної установи, де отримала висновок експертного дослідження від 20 січня 2014 року, згідно з яким наявний істотний дисбаланс правового становища банку та позичальника, внаслідок чого позивач здійснює суттєві необґрунтовані переплати. Крім того, валюта кредиту (швейцарські франки) не відповідає валюті, що фактично була видана позичальнику (долари США).

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд визнати укладений між сторонами кредитний договір удаваним правочином в частині пункту 2 щодо розміру та валюти кредитування у швейцарських франках у розмірі 97 100 швейцарських франків; визнати фактичні правовідносини між сторонами щодо кредитування у доларах США в розмірі 80 181 доларів США шляхом внесення частково змін до пункту 2 вказаного кредитного договору; визнати залишок заборгованості за спірним кредитним договором в розмірі 7 090,22 доларів США; визнати спірний кредитний договір недійсним на підставі статті 230 ЦК України в частині пункту 2 щодо річної бази нарахування процентів 360 календарних днів у році; стягнути з банку збитки в розмірі 49 381,36 грн, які складаються зі сплачених нею банку комісій, а також сплачених страхових внесків на користь страхових компаній, помножених позивачем на 2 із посиланням на норму частини другої статті 509 ЦК України.

У липні 2014 року ПАТ «ОТП Банк» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2017 року між

ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та

ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 97 100 швейцарських франків (пункт 2 частини № 1 договору), зобов`язавшись повернути кредит

до 30 липня 2024 року щомісячними платежами, сплативши відсотки за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

30 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є

ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній як поручитель зобов`язався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_1 за невиконання останньою взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором від 30 липня 2007 року.

Посилаючись на невиконання позичальником та поручителем своїх договірних зобов`язань, ПАТ «ОТП Банк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2007 року в загальному розмірі 753 652,70 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду

Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2007 року

у розмірі 753 652,70 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту -

74 470,54 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 8 855,42 грн; пеня - 92,74 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня

2017 року рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська

від 28 грудня 2016 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що при укладанні спірного кредитного договору між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як погоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми кредитного договору. Крім того, на момент укладення спірного кредитного договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Таким чином, викладене виключає можливість визнання спірного кредитного договору недійсним як правочину повністю чи частково, зокрема, й на підставі статті 230 ЦК України.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог в апеляційному суді не оскаржувалось, тому перегляду в касаційному порядку не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 ,

в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про визнання кредитного договору

від 30 липня 2007 року неукладеним в частині пункту 3 щодо ставки FIDR; визнання кредитного договору від 30 липня 2007 року удаваним правочином в частині пункту 2 щодо розміру та валюти кредитування у швейцарських франках у розмірі 97 100 швейцарських франків; визнання фактичних правовідносин між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» щодо кредитування у доларах США у розмірі 80 181 доларів США шляхом внесення частково змін до пункту 2 кредитного договору від 30 липня

2007 року, виклавши його у редакції: «Розмір кредиту. Валюта кредиту - 80 181 валюта: долар США»; визнання кредитного договору від 30 липня 2007 року недійсним у частині пункту 2 щодо річної бази нарахування процентів 360 календарних днів у році; визнання залишку заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ОТП банк» станом на 03 січня 2014 року за кредитним договором від 30 липня 2007 року у розмірі 7 090,22 доларів США; стягнення з ПАТ «ОТП банк» на користь ОСОБА_1 збитків у розмірі 49 381,36 грн.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині зустрічних позовних вимог до суду касаційної інстанції не оскаржуються, тому перегляду в касаційному порядку не підлягають.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що однією із позовних вимог була вимога про визнання кредитного договору удаваним правочином у частині розміру та валюти кредитування у швейцарських франках та визнання фактичних правовідносин щодо кредитування у доларах США. Тобто валюта кредиту не відповідає валюті, що фактично була видана позичальнику.

Крім того, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим рішення судів попередніх інстанцій не ґрунтуються на повному та всебічному з`ясуванні всіх обставин справи. Отже, судові рішення підлягають скасуванню як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2017 року ПАТ «ОТП Банк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 203/1329/14-ц (провадження № 61-28181св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 30 червня 2007 року ОСОБА_1 була ознайомлена під розпис з умовами кредитування за програмою «Житло в кредит» у ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк». Підписавши текст таких умов, позивач одночасно підтвердила і надання їй інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування.

19 липня 2007 року ОСОБА_1 подано до ЗАТ «ОТП Банк»

анкету-заяву фізичної особи на отримання іпотечного кредиту в розмірі 97 100 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,99 % річних, на строк 20 років.

30 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є

ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 , як позичальником, укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 97 100 швейцарських франків (пункт 2 частини № 1 договору), зобов`язавшись повернути кредит до 30 липня 2024 року щомісячними платежами, сплативши відсотки за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі. У пункті 3 частини № 1 спірного кредитного договору його сторонами погоджено розмір процентів за користування кредитом, який визначено за плаваючою ставкою - фіксована ставка в розмірі 3,99% річних + FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Ставка FIDR за спірним кредитним договором визначається самостійно банком, інформація щодо цієї ставки розміщується в приміщенні банку (як в головній конторі, так і в філіях/відділеннях/представництвах банку) на інформаційних стендах). Пунктом 2 частини № 1 спірного договору визначено, що річна база нарахування процентів - 360 календарних днів у році.

30 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 , укладений додатковий договір до кредитного договору від 30 липня 2007 року, пунктом 2 якого викладено в новій редакції пункт 1.7.2 кредитного договору, а саме визначено, що видача кредиту здійснюється згідно з кредитною заявкою позичальника в безготівковій формі, шляхом перерахування всієї суми кредиту чи траншу, зменшену на утриману комісію банку у розмірі, визначеному тарифами, на поточний рахунок. Для подальшого отримання кредиту готівкою, а також у випадку перерахування кредиту на поточний рахунок продавця, позичальнику необхідно конвертувати отриману суму кредиту в іншу валюту 1-ї групи класифікатора (долари США чи євро) чи продати кредит, отриманий в іноземній валюті в національну валюту на Міжбанківському валютному ринку України.

30 липня 2007 року кредитодавцем на підставі заяви позичальника

від 30 липня 2007 року було здійснено видачу кредиту в повному обсязі із конвертацією валюти кредиту у долари США - в сумі 80 181 доларів США, що в еквіваленті становить 405 073,33 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

30 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є

ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній як поручитель зобов`язався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником ОСОБА_1 за невиконання останньою взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором від 30 липня 2007 року.

25 березня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору № від 30 липня 2007 року, яким доповнено кредитний договір графіком платежів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Правилами бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затвердженими постановою правління Національного банку України (далі - НБУ)

від 18 червня 2003 року № 255 (далі - Правила № 255), Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила № 168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статей 625, 629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятоюта шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 230, 235 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про визнання спірного кредитного договору неукладеним в частині пункту 3 частини № 1 договору щодо ставки FIDR, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суди встановили, що однією з обов`язкових умов кредитного договору є узгодження сторонами розміру плати за користування кредитом, яку позичальник зобов`язується сплачувати банку.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 3 частини № 1, пунктом 1.4 частини № 2 кредитного договору сторони в повній мірі дійшли згоди щодо розміру процентів за користування кредитом, визначивши її у формі плаваючої процентної ставки у вигляді фіксованого відсотку + FIDR. Особливості і порядок розрахунку FIDR, а також джерело ознайомлення із його розміром сторони чітко визначили в самому кредитному договорі. Додатковим способом ознайомлення із розміром FIDR є веб-сайт банку. Відтак, підстав вважати відсутньою домовленість сторін з приводу даної умови кредитного договору немає, як і підстав вважати спірний кредитний договір неукладеним в цій частині.

Врахувавши, що плаваючий характер процентної ставки за спірним кредитним договором погоджено сторонами договору, а отже позичальником фактично було надано згоду на можливість зміни банком у подальшому розміру процентної ставки, суди дійшли обґрунтованого висновку відмову у задоволенні позовних вимог в частині про визнання спірного кредитного договору неукладеним в частині пункту 3 частини № 1 договору щодо ставки FID.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання пункту 2 частини № 1 кредитного договору удаваним правочином щодо розміру та валюти кредиту - 97 100 швейцарських франків, суди виходили з того, що сторони в пункті 2 частини № 1 спірного кредитного договору прямо передбачили валюту та розмір кредиту у вигляді 97 100 швейцарських франків.

Крім того, отримання позичальником кредиту в кінцевому результаті у валюті - долар США та у розмірі, еквівалентному 97 100 швейцарським франкам, зумовлено домовленістю сторін, викладеною у пункті 2 додаткового договору від 30 липня 2007 року до кредитного договору

від 30 липня 2007 року, яка визначає узгоджений порядок видати кредиту, за яким грошові кошти у валюті кредиту при остаточній видачі позичальнику (після перерахування на її поточний рахунок) підлягають конвертації зі швейцарських франків на іншу валюту - долари США або євро.

Суди встановили, що, виконуючи даний пункт договору, позичальник власноручно підписала кредитну заявку від 30 липня 2007 року на видачу їй кредитних коштів у валюті - долар США в розмірі 80 181,67 доларів США, що є еквівалентом 97 100 швейцарським франкам.

За таких обставин, суди дійшли вірного висновку про відсутність правових підстав вважати спірний кредитний договір удаваним правочином в частині валюти та розміру кредиту.

Оскільки у задоволенні позовної вимоги про визнання спірного кредитного договору в частині пункту 2 частини №1 удаваним правочином відмовлено, не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання правовідносин сторін за первісним позовом щодо кредитування у доларах США та внесення відповідних змін до пункту 2 частини № 1 спірного договору, що є похідною від вимоги про визнання кредитного договору в частині удаваним правочином.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про визнання недійсним пункту 2 частини № 1 спірного кредитного договору щодо застосування річної бази нарахування процентів за користування кредитом 360 календарних днів

у році, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив

з того, що відповідно до пункту 1.18 Глави 1 Розділу ІІІ Правил № 255

(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) здійснення кредитодавцем розрахунку процентів річних за користування кредитом, виходячи з 360 днів у році, є одним із передбачених законодавством методів, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Оскільки позовна вимога про визнання залишку заборгованості первісного позивача за спірним кредитним договором у розмірі 7 090,22 доларів США на підставі висновку експертного дослідження є похідною від вимог про визнання спірного кредитного договору неукладеним в частині пункту 3 частини № 1 цього договору щодо ставки FIDR, визнання спірного кредитного договору удаваним в частині пункту 2 частини № 1 договору щодо валюти кредиту та визнання фактичних правовідносин між сторонами щодо кредитування у доларах США, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача збитків (сплачених позичальником комісій за обслуговування кредиту), зокрема, у подвійному розмірі на підставі частини другої статті 230 ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що у правовідносинах сторін з укладення спірного кредитного договору будь-якого обману щодо його змісту, правових/фінансових наслідків для позичальника вчинено не було.

Встановивши, що сторони дійшли згоди при укладенні спірного кредитного договору про обов`язок позичальника сплатити банку після укладення спірного кредитного договору низки комісій у встановленому банком розмірі, а відтак не може розцінюватись як обман з боку кредитора, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами попередніх інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції є достатньо обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк