Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2019 р.

м. Київ

справа № 755/3908/19

провадження № 2/755/4574/19

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди,

УСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звертаючись з позовом до суду, просять стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ТзДВ СК «Альфа-Гарант» на користь позивача ОСОБА_1 суми завданої майнової шкоди у розмірі 112 050,00 грн.; стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ТзДВ СК «Альфа-Гарант» на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.; стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ТзДВ СК «Альфа-Гарант» на користь позивача ОСОБА_2 моральну шкоду 50 000,00 грн., стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 , ТзДВ СК «Альфа-Гарант» на користь позивача ОСОБА_2 витрати на проведення судової автотехнічної експертизи у розмірі 13 600,00 грн.; стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 , ТзДВ СК «Альфа-Гарант» на користь позивача ОСОБА_1 витрати на проведення оцінки у розмірі 1 000,00 грн.; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів судові витрати на правничу допомогу та судовий збір.

Позивачі мотивують свої вимоги тим, що 31.12.2016 року о 14 год. 05 хв. на перехресті вул. Алма-Атинської та вул. Профспілкової в м. Києві відповідач ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , не здійснюючи зупинки, щоб надати дорогу пішоходам, які йшли з боку відчинених дверей трамвая, що стояв на зупинці, де висадка та посадка пасажирів проводиться з проїзної частини, продовжив рух під час відкритих дверей, та при виявленні перешкоди не вжив заходів для безпечного її об`їзду або повної зупинки, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить позивачу ОСОБА_1 , під керуванням позивача ОСОБА_2 , що внаслідок порушення п. 18.8 та п. 12.3 ПДР, призвело до пошкодження цих транспортних засобів. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2017 року по справі № 755/5287/17, провадження у справі відносно позивача ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП було закрито у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року по справі № 755/2606/18, яку залишено без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 16.04.2018 року відповідача ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та провадження у справі закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Крім того, в рамках справи про адміністративне правопорушення № 755/5287/17 було проведено судову автотехнічну експертизу, за результатами якої експертом складено Висновок № 000234/1 від 10.10.2017 року. На момент вчинення ДТП автомобіль, яким керував відповідач ОСОБА_3 , був застрахований в ТзДВ СК «Альфа-Гарант». Позивач ОСОБА_1 зверталась до відповідача ТзДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування, однак відповідачем відмовлено у виплаті страхового відшкодування з підстав пропуску позивачем річного строку звернення з такою заявою. Однак позивач вважає таку підставу відмови страховика протиправною, оскільки позивачем пропущено строк з поважних причин, у зв`язку із тривалим розглядом справ про адміністративне правопорушення в суді, а постанова про визнання відповідача ОСОБА_3 набрала законної сили лише 12.03.2018 року, в той час як відповідача ТзДВ СК «Альфа-Гарант» було своєчасно повідомлено про подію ДТП. Відповідно до Звіту авто товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу «Хонда», реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного 29.05.2018 року ПП «АВТО-ЕКСПРЕС», було визначено матеріальний збиток, завданий власникові досліджуваного автомобіля в результаті його ушкодження при ДТП станом на 31.12.2016 року склав 112 050,00 грн. Ураховуючи вищевикладене, позивачі вважають, що такими протиправними діями відповідача ОСОБА_3 їм завдано не тільки матеріальної, але й моральної шкоди, оскільки внаслідок вчиненої відповідачем ДТП позивачі опинились у тяжкій життєвій ситуації, яка пов`язана з ремонтом пошкодженого автомобіля, зміною нормального укладу життя, проведенням досліджень, перенесенням душевного та нервового стресу. Крім того позивач ОСОБА_2 внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження, зокрема, забій м`яких тканин скроневої ділянки зліва, у зв`язку з чим перебував на лікарняному. У зв`язку з чим позивач ОСОБА_1 оцінює завдану їй моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн., а позивач ОСОБА_2 оцінює завдану йому моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач ТзДВ СК «Альфа-Гарант» скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 19.07.2019 року строк, відповідно до якого проти позову заперечує, вказуючи на те, що відповідачем Листом № 12/127 від 20.04.2018 року правомірно було відмовлено позивачу ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування, оскільки остання звернулась із такою заявою 14.03.2018 року, в той час як ДТП відбулась 31.01.2016 року, пропустивши річний строк звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування про що зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 753/5293/16-ц, у Постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 201/8286/16-ц. (Том 2 а.с. 1-5)

Представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 також подано відзив на позовну заяву та клопотання, відповідно до якого представник вважає, що позовна заява не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України, а представник позивачів зловживає правами шляхом подачі декількох позовних заяв до суду з метою маніпуляції автоматизованим розподілом справ між суддями, подавши до суду три аналогічні позови: 755/9450/18 (суддя Виниченко Л.М.), 755/3908/19 (суддя Галаган В.І.), 755/9450/19 (суддя Яровенко Н.О.), у зв`язку з чим вважає, що наявні підстави для залишення позову без розгляду. (Том 2 а.с. 39-41) Крім того, представником зауважено, що позивач ОСОБА_1 не реалізувала своє право на отримання страхового відшкодування через те, що звернулась з вимогою після строку на звернення, який визначений законодавством, однак це не означає право автоматичної компенсації збитків від відповідача. При цьому розмір моральної шкоди заявлений позивачами, не обґрунтовано та не надано суду жодних доказів, що підтверджують факт наявності такої шкоди. (Том 2 а.с. 52-54)

Представником позивачів ОСОБА_5 до суду подано відповідь на відзиви, відповідно до якої представник вважає, що пропуск строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування з поважних причин є підставою для його поновлення, а відмова страховика у виплаті страхового відшкодування на підставі статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не позбавляє відповідача ОСОБА_3 як особи, винної у вчиненні ДТП, обов`язку відшкодування завданої ним шкоди. (Том 2 а.с. 62-64)

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що 31.12.2016 року о 14 год. 05 хв. на перехресті вул. Алма-Атинської та вул. Профспілкової в м. Києві ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , не здійснюючи зупинки, щоб надати дорогу пішоходам, які йшли з боку відчинених дверей трамвая, що стояв на зупинці, де висадка та посадка пасажирів проводиться з проїзної частини, продовжив рух під час відкритих дверей, та при виявленні перешкоди не вжив заходів для безпечного її об`їзду або повної зупинки, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_2 , що внаслідок порушення п. 18.8 та п. 12.3 ПДР, призвело до пошкодження цих транспортних засобів.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2017 року по справі № 755/5287/17, провадження у справі відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП було закрито у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. (Том 1 а.с. 108-111)

Так, згідно постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2017 року по справі № 755/5287/17 за наслідками проведеної судової автотехнічної експертизи № 000234/1 від 10.10.2017 року судовим експертом ТОВ Українські незалежні судові експертизи» зроблено наступні висновки: «У досліджуваній дорожній обстановці автомобіль «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_2 , виїжджаючи з другорядної дороги (вул. Профспілкової) на перехрестя, не створював перешкоди чи небезпеки для руху жодному учаснику, в тому числі і автомобілю «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який, перебуваючи на головній дорозі (вул. Алма-Атинській), не мав права на рух. З причин, перерахованих у дослідницькій частині, є підстави технічного характеру стверджувати, що у досліджуваній дорожній ситуації у водія автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 при швидкості руху 50 км/год. була технічна можливість шляхом гальмування керованого ним автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , уникнути зіткнення з автомобілем «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , дотримуючись вимог п. 18.8 Правил дорожнього руху України. У досліджуваній дорожній обстановці водію автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 слід було, керуючись вимогами п. 18.8 Правил дорожнього руху України, зупинитись, не доїжджаючи до зупинки трамвая, тим самим дати можливість пасажирам зайти в трамвай і вийти з нього і почати рух тільки після зачинення дверей трамвая. Дії водія автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 в тій частині, де він не зупинився перед трамвайною зупинкою, на якій стояв трамвай з відчиненими дверима для висадки і посадки пасажирів, не відповідали вимогам п. 18.8 Правил дорожнього руху України, що призвело до дезінформації інших учасників руху і виникнення небезпечної ситуації, яка згодом перейшла в аварійну. Відповідно до вимог Правил дорожнього руху України в даній дорожній ситуації водій автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 18.8 Правил дорожнього руху України, а коли виникла небезпека для руху п.12.3 Правил дорожнього руху України, тексти яких наведені у дослідницькій частині. Водій автомобіля «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 у даній дорожній ситуації повинен був керуватися вимогами п. 16.11 Правил дорожнього руху України та дорожнього знаку пріоритету 2.1 «Дати дорогу». У діях водія автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 у даній дорожній ситуації вбачаються невідповідності вимогам п.п. 18.8 і 12.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з даною пригодою - зіткненням автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , з автомобілем «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 . Дані невідповідності водій автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 допустив своїми односторонніми діями, на які не впливали інші учасники дорожнього руху, в тому числі і водій автомобіля «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 . З причин, перерахованих у дослідницькій частині, у даній дорожній ситуації у діях водія автомобіля «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б з технічної точки зору перебували у причинно-наслідковому зв`язку з даною пригодою, не вбачається. Крім того, слід зауважити, що водій автомобіля «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 відповідно до п.1.4 Правил дорожнього руху України мав право розраховувати, що всі учасники руху, в тому числі і водій автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 виконують вимоги Правил дорожнього руху України. З технічної точки зору причиною даної дорожньо-транспортної пригоди - зіткнення автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , з автомобілем «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , - є в комплексі невідповідності у діях водія автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вимогам п.п. 18,8 і 12-3 Правил дорожнього руху України. Слід зазначити, що індентором - автомобілем, який наносив удар (занурювався у інший автомобіль), у даній дорожній ситуації виступав автомобіль «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 ». (Том 1 а.с. 112-121)

Проведення судової автотоварознавчої експертизи оплачено ОСОБА_2 20.09.2017 року у розмірі 13 600,00 на рахунок ТОВ Українські незалежні судові експертизи», що підтверджено квитанцією, долученою до матеріалів справи. (Том 1 а.с. 122)

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року по справі № 755/2606/18, яку залишено без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 16.04.2018 року відповідача ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та провадження у справі закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП. (Том 1 а.с. 98-100, 102-106)

Відповідно до частини шостої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини шостої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2017 року, якою провадження у справі відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП було закрито у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, та постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.03.2018 року, що набрала законної сили, якою ОСОБА_3 визнано невинним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_2 , та автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3

За даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_1 . (Том 1 а.с. 125)

Згідно п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої Міністерством юстиції України та Фондом державного майна України 24.11.2003 року (далі - Методика), відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

Відповідно до п. 2.4. Методики, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно п. 8.2. Методики, вартість матеріального збитку (У), завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов: а) якщо, незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість; б) якщо сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу КТЗ і втрати товарної вартості не менша за ринкову вартість КТЗ; в) якщо неможливо відновити КТЗ відповідно до технічних вимог виробника.

Згідно Звіту автотоварознавчого дослідження, складеного оцінювачем ПП «Авто-Експрес» від 29.05.2018 року на підставі заяви ОСОБА_1 , матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , в результаті його ушкодження при ДТП станом на 31.12.2016 року склав 112 050,00 грн. Вартість проведення оцінки та складення Звіту складає 1 000,00 грн., що оплачено замовником відповідно до Аку прийому-передачі робіт з оцінки майна від 29.05.2018 року. (а.с. Том 1 а.с. 126-150; 161-188, 189)

Згідно Полісу № АЕ/9770129 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 23.05.2016 року до 22.05.2017 року транспортний засіб «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , було застраховано ПрАТ СК «ЮНІВЕС»; ліміт відповідальності за завдану матеріальну шкоду становить 100 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн. (Том 1 а.с. 191)

Згідно Полісу № АК/0672687 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строком дії з 06.09.2016 року до 05.09.2017 року транспортний засіб «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 », було застраховано ТзДВ «СК «Альфа-Гарант»; ліміт відповідальності за завдану матеріальну шкоду становить 100 000,00 грн., франшиза - 1 000,00 грн. (Том 2 а.с. 13)

03.01.2017 року ОСОБА_2 на адресу ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» було надано письмові повідомлення про ДТП від 31.12.2016 року за участю автомобіля «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та забезпеченого автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_3 (Том 1 а.с. 204-205)

14.03.2018 року ОСОБА_1 на адресу ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» було надано письмову заяву про страхове відшкодування за наслідками ДТП від 31.12.2016 року за участю автомобіля «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , та забезпеченого автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 ». (Том 1 а.с. 213, Том 2 а.с. 14)

20.04.2018 року ТзДВ «СК «Альфа-Гарант» прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування за наслідками ДТП від 31.12.2016 року за участю автомобіля «Хонда», державний номерний знак НОМЕР_2 , та забезпеченого автомобіля «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_1 », з підстав пропуску встановленого законом терміну для звернення за виплатою страхового відшкодування. (Том 1 а.с. 215, Том 2 а.с. 16)

За вимогами статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У пункті 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 37.1.4. статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.

Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань виникає виключно за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою.

Зазначений правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17, у Постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 201/8286/16-ц.

Так, судом встановлено, що правовідносини, які виникли між позивачами та ТОВ СК «Альфа-Гарант» не є деліктними, отже Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має пріоритет, і розмір страхового відшкодування визначається на підставі цього Закону.

Однак, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача ТОВ СК «Альфа-Гарант» страхового відшкодування та інших заявлених матеріальних збитків, оскільки досліджувана ДТП відбулась 31.12.2016 року, а позивач звернулась до страховика із заявою про страхове відшкодування лише 14.03.2018 року, тобто позивач/потерпіла ОСОБА_1 як власник пошкодженого за наслідками ДТП транспортного засобу звернулась із заявою про виплату страхового відшкодування із пропуском встановленого пунктом 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-ІV річного строку звернення, який є присічним і поновленню не підлягає, що відповідає висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16-ц.

За вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно частини другої ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Деліктне зобов`язання - це зобов`язання, в якому особа, що протиправно і винно заподіяла шкоду особистості громадянина або його майну, зобов`язана її відшкодувати, а потерпілий має право на відшкодування заподіяної шкоди у повному обсязі.

У деліктних цивільних правовідносинах реалізуються зобов`язально-правові засоби захисту абсолютних прав. Потерпілий набуває права вимоги про відшкодування збитків, і він має право пред`явити позов про збитки. Праву потерпілого відповідає обов`язок заподіювача шкоди відшкодувати заподіяну шкоду.

Згідно зі статтею 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. (п. 56 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц)

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо правомірності звернення позивача ОСОБА_1 із вимогою про відшкодування відповідачем ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 112 050,00 грн., завданої відповідачем ОСОБА_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась у зв`язку із порушенням відповідачем Правил дорожнього руху України, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, - оскільки матеріалами справи встановлено всі складові деліктного зобов`язання як щодо вартості матеріальної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, так і щодо суб`єкта правопорушення, відповідача по справі ОСОБА_3 , та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та завданими позивачу матеріальними збитками.

Таким чином, з огляду на правомірність вимог позивача ОСОБА_1 щодо відшкодування на її користь відповідачем ОСОБА_3 матеріальної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу, належного позивачу на праві власності, відповідачем також має бути відшкодовано на користь позивача документально підтверджені збитки, понесені останньою задля оплати вартості проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1 000,00 грн.

Крім того, щодо вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на його користь витрат на проведення судової автотехнічної експертизи задля встановлення особи, винної у досліджувані дорожньо-транспортній пригоді, суд вважає зазначити наступне.

Стаття 395 Цивільного кодексу України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 Цивільного кодексу України , поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 Цивільного кодексу України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. (Постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 200/21325/15-ц)

Так, встановивши, що позивач ОСОБА_2 керував транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, суд дійшов висновку про правомірність володіння позивачем цим майном, а тому має право на відшкодування завданих відповідачем документально підтверджених матеріальних збитків, понесених на проведення судової автотехнічної експертизи, у розмірі 13 600,00 грн.

В частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 , за встановленої відсутності відповідальності страховика, на користь позивачів моральної шкоди, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до норм цивільного процесуального законодавства та роз`яснень, що містяться в п.5 Постанови, при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з`ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

З урахуванням вимог позивачів в частині стягнення на їх користь з відповідача моральної шкоди, що завдана позивачам протиправними діями відповідача, якими спричинено дорожньо-транспортну пригоду, наслідком чого є пошкодження транспортного засобу позивача ОСОБА_1 , та яка пов`язана з розладом нормального життя позивачів, нервової напруги та переживань, витрати часу на відновлення порушеного права, ураховуючи отримання за наслідками ДТП позивачем ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень, однак відмови від лікування (Том 1 а.с. 180), суд дійшов висновку, що в розрізі даного спору відповідачем має бути відшкодовано на користь позивачів моральну шкоду, яку суд визначає в розмірі по 5 000,00 грн. кожному позивачу.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Судом встановлено, що 01.03.2019 року між Адвокатським об`єднанням «Вишневий і Партнери» та ОСОБА_2 , а також між Адвокатським об`єднанням «Вишневий і Партнери» та ОСОБА_1 укладено Договори про надання правової допомоги б/н, за умовами яких адвокатське обєднання на підставі усного чи письмового звернення клієнта приймає зобов`язання з надання юридичної допомоги, перелік якої наведено у п. 2 Договорів. (Том 1 а.с. 222-225, 226-229) Крім того, матеріали справи містять ордери адвокатів на надання правничої допомоги.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)

Разом з тим, суд не убачає підстав для розподілу витрат на правничу допомогу, про надання якої зазначено позивачами у позовній заяві, не зазначивши її розміру, оскільки матеріали справи не містять ані акту виконаних адвокатами робіт, ані доказів сплати позивачами гонорару у передбаченому Договорами розмірі, що позбавляє суд можливості надати оцінку обсягу та вартості виконаних робіт адвокатами в межах розгляду даної справи.

Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до п. 7 статті 6 Закону України «Про судовий збір», у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи оплату судового збору у розмірі 2 803,30 грн. та часткове задоволення позову, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір пропорційно долі задоволених вимог позивача у розмірі 1 898,90 грн. (1% від задоволених майнових вимог 113 050,00 грн. - 1 130,50 грн. + 768,40 грн. немайнових вимог), на користь позивача ОСОБА_2 у розмірі 904,40 грн. (від задоволених майнових вимог 13 600,00 грн. - 768,40 грн. + часткове стягнення від 768,40 грн. немайнових вимог, тобто 136,00 грн., оскільки під час звернення з позовом до суду здійснено не повну оплату судового збору).

Ураховуючи недоплату судового збору під час звернення з даним позовом до суду, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 632,40 грн. не на користь позивачів, а в дохід держави.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 23, 29, 395, 396, 1166, 1167, 1187, 1194 Цивільного кодексу України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 , матеріальну шкоду у розмірі 113 050,00 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., судовий збір у розмірі 1 898,90 грн., а всього на загальну суму 119 948 (сто дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок вісім) гривень 90 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 , матеріальну шкоду у розмірі 13 600,00 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 904,40 грн., а всього на загальну суму 19 504 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот чотири) гривні 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 632,40 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 26 вересня 2019 року.

Суддя: В.І. Галаган