Провадження № 22-ц/812/353/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Миколаїв

справа № 482/818/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Богуславською О.М.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 про

визначення частки у спільному майні

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області, ухвалене 21 грудня 2018 року суддею Баранкевич В.О. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено 29 грудня 2018 року),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позивачка зазначала, що з 22 серпня 2013 року по 15 вересня 2017 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 18 грудня 2013 року ними за спільні кошти придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яку зареєстровано на ім'я відповідача.

Посилаючись на рівність часток подружжя у спільному майні та заперечення колишнього чоловіка її прав на спільне майно, ОСОБА_1 просила розділити спільне майно шляхом визнання за нею права на Ѕ частку нерухомості.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на те, що квартира є його особистою власністю, оскільки придбана лише за кошти, отримані ним та його батьками як орендодавцями земельних ділянок.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначала про недостовірність наданих позивачем доказів про отримання наперед орендної плати та придбання нерухомості саме за ці кошти.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2018 року позов задоволено, за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частку квартири. З ОСОБА_2 на користь позивачки стягнуто 704, 80 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення скасувати та відмовити позивачці в позові, посилаючись на невірну оцінку судом встановлених обставин.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 надала оцінку доказам, на які посилався апелянт у спростування висновків суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 не з'явилась. Про час та місце судового зсідання повідомлена належним чином (а.с.103). Справу розглянуто за участю відповідача та його представника.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

За статтею 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об'єкти нерухомості.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

За правилами частини 1 статті 70 СК частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 57 СК визначено виключний перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

До такого виду, поряд з іншим, належить майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо річ, що є особистою приватною власністю одного з подружжя, дає дохід, він є власником цього доходу (статті 58 СК).

Отже сімейне законодавство встановлює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, що не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

При цьому презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя покладає тягар доказування статусу особистого майна на особу, яка на ці обставини посилається.

Згідно з правилами статей 79, 80 ЦПК достовірними та достатніми є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність тих обставин, які входять до предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що з 22 серпня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 4).

15 вересня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

18 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6). Цього ж дня право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 5).

В пункті 7 договору зазначено, що при його укладенні отримана згода на придбання квартири дружиною покупця, тобто позивачкою, що засвідчено нотаріусом.

В матеріалах нотаріальної справи міститься заява ОСОБА_1 про згоду на придбання квартири позивачем (а.с. 107)

На підтвердження статусу спірного майна як спільної власності подружжя ОСОБА_1 надала розписку про отримання нею у позику 20 листопада 2013 року у ОСОБА_4 грошової суми у розмірі 25 000 грн. (а.с. 35).

Оспорюючи придбання квартири за спільні кошти, ОСОБА_2 надав суду докази отримання ним 15 грудня 2013 року орендної плати від ФГ «Горизонт-плюс» у розмірі 44 800 грн. (а.с.41). Факт передачі особистих коштів як орендної плати за наступні роки підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_5

Визначивши, що нерухоме майно - квартира придбана подружжям у період шлюбу та не встановивши достовірних та достатніх доказів належності спірного майна до особистої власності у сенсі статті 57 СК, суд першої інстанції дійшов висновків про належність квартири до спільного майна подружжя та про рівність часток сторін.

Такий спосіб вирішення майнових спорів подружжя, як визначення частки у спільному майні, хоча і не є поділом майна, але не суперечить нормам сімейного законодавства та є самостійним способом захисту майнових прав подружжя.

У разі неподільності речі, або якщо ці речі не можуть бути поділені між подружжям відповідно до їх частки, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апелянта про доведеність ним факту придбання квартири за особисті кошти, отримані наперед як орендну плату за користування належними йому та його батькам земельні ділянки.

Відомості, зазначені в розписці від 15 грудня 2013 року про отримання 44800 грн. орендної плати (а.с.41), суперечать іншим обставинам, встановленим судом першої інстанції.

Такими обставинами є факт укладення договору оренди землі між ОСОБА_2 та ФГ «Горизонт-плюс» (а.с. 51-55) у травні 2014 року, тобто через півроку після придбання квартири. Акт прийому-передачі землі не містить дати (а.с.55). Умовами договору передбачено щорічне внесення орендної плати, а не виплата орендної плати наперед разовим платежем. Сумарний розмір орендної плати за шість років за умовами договору не відповідає розміру разового платежу, зазначеному в розписці.

Доводи апелянта суперечать і відомостям з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про отримання ним орендної плати від ФГ «Горизонт-плюс» у період 2017-2018 року (а.с. 61).

Крім того, суду не надано будь-яких фінансових документів фермерського господарства про виплату ОСОБА_2 значної грошової суми як орендної плати за весь час користування землею.

До того ж при укладенні договору купівлі-продажу квартири покупцю ОСОБА_2 нотаріусом були роз'яснені положення статей 61, 65 СК щодо режиму спільної сумісної власності подружжя (пункт 12 договору). В межах саме такого режиму придбаного майна позивачка ОСОБА_1 дала письмову згоду при придбання майна на ім'я чоловіка (а.с. 107).

Проте жодних зауважень щодо придбання квартири за власні кошти та в особисту власність покупець ОСОБА_2 не зробив.

Отже надані відповідачем докази на підтвердження факту придбання спірного майна за особисті кошти в своїй сукупності не дають змогу дійти висновку про придбання квартири у грудні 2013 року за особисті кошти ОСОБА_2, а тому є недостатніми доказами за правилами статті 80 ЦПК.

Критична оцінка апелянтом розписки щодо позики грошей у ОСОБА_4 не має правового значення, оскільки за правилами презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя саме відповідач має спростувати такий статус спірного майна та довести статус особистої власності.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 15 лютого 2019 року.