Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 263/9713/16-ц

провадження № 61-28684св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Гаврилової Г. Л., Пономарьової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк

«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В обгрунтування позовних вимог банк посилався на те, що відповідно до кредитного договору від 28 травня 2010 року, укладеного з ОСОБА_2 , останній надано кредит у розмірі 10 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, станом на 30 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 36 520,94 грн, з яких: 8 866,22 грн - заборгованість за кредитом; 23 839,44 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1 600,00 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн - штраф (фіксована частина) та 1 715,28 грн - штраф (процентна складова) за порушення строків погашення кредиту, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк пропустив 3-річний строк позовної давності для звернення до суду, оскільки прострочена заборгованість вперше виникла у відповідача в березні 2013 року, і саме з цього часу у позивача виникло право на зверення до суду з позовом.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково; рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28 травня 2010 року, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 8 866,22 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 23 839,44 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що банк надав виписку з особового рахунку ОСОБА_2 про рух коштів на рахунку, з якої убачається, що останнє поповнення рахунку відповідачем відбулося 18 липня 2015 року в сумі 100,00 грн, крім того строк дії картки визначено до жовтня 2017 року. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що банк не пропустив строк позовної давності для звернення до суду. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені, штрафів суд керувався Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ),

ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що відповідач не підписувала Умови надання споживчого кредиту, а підписувала лише анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка оформлювалася одночасно з видачею позивачем соціальної дебетової картки. Будь яких інших умов, які притаманні кредитному договору відповідач не підписувала. Зазначає, що у березні 2014 зверталася до банку з метою отримання нової дебетової картки замість простроченої, а не кредитної картки.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 06 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі; матеріали справи № 263/9713/16-ц витребувано з районного суду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 травня 2018 року справу № 263/9713/16-ц та матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року справу № 263/9713/16-ц призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 28 травня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

У заяві-анкеті позичальника від 28 травня 2010 року ОСОБА_2 своїм підписом засвідчила свою згоду з тим, що дана заява з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складають між нею і банком Договір про надання банківських послуг; позичальник засвідчила своє ознайомлення з цими складовими договору, що їй надані в письмовому вигляді; поінформована про розміщення Умов і Правил надання банківських послуг на офіційному сайті КБ «Приватбанк» www.privatbank.ua; зобов`язалась їх виконувати, регулярно ознайомлюючись із змінами на цьому сайті банку.

Також узаяві зазначено, що 28 травня 2010 року ОСОБА_2 отримала кредитну картку № НОМЕР_1 та ПІН .

Факт підписання заяви та отримання кредитної картки в письмових запереченнях представник відповідача не оспорював.

Отримання 17 серпня 2011 року кредитного ліміту на платіжну картку підтверджено наданим розрахунком заборгованості та також виписками по особовому рахунку.

Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк», даних по особовому рахунку, скріншоту з програмного комплексу банку, відповідачу протягом дії договору надано кредитні картки: № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 - терміном дії до жовтня 2017 року.

З виписки по особовому рахунку вбачається, що кредитний ліміт відповідача неодноразово змінювався, зокрема: 16 листопада 2010 року до 5 000,00 грн, 25 квітня 2011 року до 6 000,00 грн, 05 червня 2011 року до 8 000,00 грн, 17 серпня 2011 року до 10 000,00 грн, 12 травня 2014 року до 9 420,00 грн, 09 вересня 2014 року до 8 870,00 грн.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором станом на 30 червня 2016 року становить 36 520,94 грн і складається із: заборгованості за кредитом - 8 866,22 грн, заборгованості за процентами - 23 839,44 грн, заборгованості по комісії - 1 600,00 грн, заборгованості по штрафам - 2 215,28 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника від 28 травня 2010 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 травня 2010 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору та довідку про умови кредитування, які не були підписані відповідачем.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів і Умов кредитування розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку. Не підтверджено також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), комісії саме у зазначених в цих документах (які долучені банком до позовної заяви) розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (28 травня 2010 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (03 серпня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Умов кредитування з використання кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 травня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Вказане не враховано судом апеляційної інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом - 23 839,44 грн, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. Зазначені вимоги позову не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 28 травня 2010 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

З наведених підстав, Верховний Суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині стягнення: заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 23 839,44 грн, відмовивши в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Також колегія суддів враховує, що укладений між сторонами кредитний договір від 28 травня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Оскільки, анкета-заява не містить строку повернення кредиту (користування ним), тому у ОСОБА_2 до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів. Початок перебігу позовної давності в такому разі визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України, а тому аргументи касаційної скарги про пропуск банком позовної давності судом відхиляються.

Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 8 866,22 грн непогашеного тіла кредиту.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до статті 410 ЦПК України рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідача 8 866,22 грн непогашеного тіла кредиту залишити без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, тому розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 334,58 грн (розмір заявлених вимог - 36 520,94 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 8 866,22 грн (24,28 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 1 378,00 грн (1378 х 24,28 % : 100 % = 334,58). Сплачений банком судовий збір у сумі 1 515,80 грн за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача на його користь також пропорційно до задоволених вимог в розмірі 368,04 грн.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений нею судовий збір у розмірі 1 653,60 грн за подання касаційної скарги підлягає стягненню з банку на користь відповідача у розмірі 1 252,10 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 23 839,44 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» у позові.

Рішення апеляційного суду апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитом у розмірі 8 866,22 грн та у частині відмови у задоволенні позовних вимог банку залишити без змін.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 15 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судових витрат по оплаті судового збору у розмірі 2 589,95 грн скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 334,58 грн судового збору за подання позову та 368,04 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 1 252,10 грн витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук