Єдиний унікальний номер 242/2370/19
Номер провадження 22-ц/804/2506/19
Головуючий у 1-й інстанції Черков В.Г.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

18 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мироненко І.П., Попової С.А.

за участю секретаря Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства та виключення запису про особу як батька з актового запису про народження дитини,

в с т а н о в и в :

24 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про оспорювання батьківства та виключення запису про особу як батька з актового запису про народження дитини.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 15.07.1981 р. по 17.09.2002 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку, батьком якої було записано його, оскільки з дня припинення шлюбу не сплив строк, передбачений ч.2 ст.122 СК України. Після розірвання шлюбу мешкають окремо. Дитина з дня народження мешкає разом з відповідачкою. У жовтні 2018 р. відповідачка звернулася до нього з проханням зробити нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини разом з нею за межі України, на що він відповів відмовою через хворобу, так як не мав можливості виїхати з м.Донецька на підконтрольну Україні територію. З приводу цього виникли сварки, під час чергової сварки 20.01.2019 р. відповідач повідомила, що він не є біологічним батьком дитини. Вказана обставина стала причиною для його звернення до суду з вимогою виключити з актового запису відомості про нього, як про батька дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 11 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилася відповідачка ОСОБА_1 , та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції грубо порушує її конституційні права. Вона не згодна з висновками суду, що позивач не надав доказів в обґрунтування своїх вимог, а її заява про їх визнання не є підтвердженням зазначених в позові обставин. На її думку суд повинен був ухвалити рішення про задоволення позову.

Позивач ОСОБА_2 скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому зазначив, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відзив мотивував тим, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі звернула увагу на те, що позивач не надав жодного доказу, якій підтверджує, що він не є батьком дитини, а його посилання в позові на особистий висновок після спілкування з матір`ю дитини не може свідчити про те, що він не є батьком дитини. При цьому ОСОБА_1 не погодилася з висновком суду, оскільки не була врахована її згода на задоволення позову. Позивач підтримав її доводи так як визнання відповідачем позову є обов`язковим для суду, оскільки обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню.

Позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_1 в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від відповідачки ОСОБА_1 надійшла заява в якій вона підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити, розгляд справи просила провести у її відсутність.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу, який підтверджує те, що він не є батьком дитини.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з обставинами та висновками суду першої інстанції, вважає їх повними та обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, з 15.07.1981 року по 17.09.2002 р. Згідно свідоцтва про народження, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 8, 12, 13).

Згідно п.1 Постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 N 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів судам слід звернути увагу на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Оскільки дитина народилася до 1 січня 2004 р. суд першої інстанції повинен був для вирішення спірного питання засотувати норми КпШС.

Незважаючи на вказане, висновки суду є вірними, оскільки сторони не надали доказів, що вони спільно не проживали і не вели спільне господарство до народження дитини, спільно дитину не виховували або її не утримали.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Крім того Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (Рішення ЄСПЛ у справі «Калачова проти Російської Федерації» від 07 травня 2009 року № 3451/05, § 34, «Кalacheva V . Russian Federation»).

ЄСПЛ зазначив у справі «Йевремович против Сербии », що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення або оспорювання батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Задоволення позову позивача призведе до скасування відповідних зобов`язань позивача перед дитиною.

Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі, яка визнає позов, повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

З огляду на вказане доводи апеляційної скарги, що відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, а у відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову -непереконливі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.

Крім того аналізуючи доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції вбачає, що спір між ними виник не внаслідок відсутності кровної спорідненості між батьком і дитиною, а через складності в оформленні документів для виїзду дитини за межі України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 23 вересня 2019 року.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді І.П. Мироненко

С.А. Попова