Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 207/455/16-ц

провадження № 61-34223св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року у складі судді Скиби С. А. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 31 березня 2015 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ABH0RG127860208, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 19 638 грн 31 коп. зі сплатою за користування кредитом 0.12 % річних строком до 30 березня 2018 року.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 11 лютого 2016 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 32 527 грн 93 коп., з яких: 19 638 грн 32 коп. - заборгованість за кредитом; 18 грн 03 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 7 855 грн 30 коп. - заборгованість з комісії; 2 991 грн 14 коп. - пеня та штрафи: 500 грн фіксована частина та 1 525 грн 14 коп. процентна складова, банк просив позов задовольнити та стягнути вказану заборгованість з ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 лютого 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 527 грн 93 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 19 638 грн 93 коп., заборгованості по процентам 18 грн 03 коп., заборгованості по комісії 7 855 грн 30 коп., пені 2 991 грн 14 коп., штрафу (фіксована частина) 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 1 525 грн 14 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим наявні підстави для стягнення з неї суми заборгованості з урахуванням неустойки, передбаченої умовами договору.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 лютого 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» комісії у розмірі 7 855 грн 30 коп. та штрафів у розмірі 2 025 грн 14 коп. скасовано та у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. Змінено рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 лютого 2017 року в частині загального розміру стягнутої суми з 32 527 грн 93 коп. до 22 647 грн 49 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача кредитної заборгованості, проте з вирахуванням комісії, оскільки її нарахування суперечить вимогам частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також штрафів, оскільки подвійна відповідальність за одне й теж саме порушення законодавчо заборонена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що вона не отримувала кредитних коштів, а лише підписала анкету-заяву від 31 березня 2015 року про бажаний кредитний ліміт у розмірі 19 638 грн 32 коп., в якій не було погоджено всіх істотних умов кредитного договору. Їй не було роз`яснено, що вона отримує саме кредит, за яким необхідно сплачувати проценти та будь-які штрафні санкції. Крім того, заявлений позивачем рахунок-фактура № 1310315 від 31 березня 2015 року не є платіжним документом, а є супроводжуючим документом для поставки товару до договору індивідуального номеру заказу. Надані позивачем до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг нею не підписані та не містять даних про час їх прийняття, що позбавляє можливості перевірити чи діяли вони саме на момент підписання заяви позичальника.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 207/455/16-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року справу за позовом ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 31 березня 2015 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір, який складається із заяви позичальника № ABH0RG127860208, Умов та Правил надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифів банку, на виконання якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 19 638 грн 32 коп. зі сплатою за користування кредитом 0.12 % на рік, строком до 30 березня 2018 року включно.

У заяві позичальника зазначено, що своїм підписом позичальник підтверджує факт надання йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ «Акцент-Банк», а також, що ця заява разом із запропонованими ПАТ «Акцент-Банк» Умовами та правилами, що розміщені на сайті банку www/a-bank.com.ua, Тарифами складає між нею та банком кредитно-заставний договір.

До кредитного договору банк додав витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт).

Згідно наданого позивачем розрахунку, у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань станом на 11 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 32 527 грн 93 коп., з яких: 19 638 грн 32 коп. - заборгованість за кредитом; 18 грн 03 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 7 855 грн 30 коп. - заборгованість за комісією; 2 991 грн 14 коп. - пеня; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 525 грн 14 коп. - штраф (процентна складова).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ «Акцент-Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 31 березня 2015 року передбачено, що при порушенні позичальником своїх зобов`язань з погашення кредиту він сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та Правилах за кожен день прострочки (пункт 14 заяви).

Таким чином в заяві позичальника розмір пені та порядок її сплати не визначено.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за заявою позичальника від 31 березня 2015 року, посилався на Витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які розміщені на сайті: www/a-bank.com.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-у березні 2015 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), що розміщені на офіційному сайті позивача (www/a-bank.com.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ «Акцент-Банк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 31 березня 2015 року шляхом підписання заяви позичальника. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність відповідача у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№14-131цс19).

Суди першої та апеляційної інстанцій вказаних обставин та вимог закону не врахували та дійшли помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за пенею у розмірі 2 991 грн 14 коп., у зв`язку із чим рішення судів попередніх інстанцій в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині позовних вимог.

З огляду на вказане не можуть бути задоволені й позовні вимоги в частині стягнення з відповідача комісії та штрафів (фіксованої та процентної складової), проте, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування свідчить про подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення, а нарахування комісії суперечить вимогам частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом із тим, помилкове зазначення судом апеляційної інстанції іншої підстави для відмови в позові в частині стягнення комісії та штрафу на правильність вирішення спору в цій частині не вплинуло.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позову щодо стягнення комісії та штрафів підлягає залишенню без змін.

Також підлягає залишенню без змін і рішення апеляційного суду щодо стягнення з відповідача 18 грн 03 коп. заборгованості за процентами, оскільки такі нараховані, виходячи із 0,12 % річних, що передбачено пунктом третім заяви позичальника від 31 березня 2015 року.

Щодо вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 19 638 грн 32 коп., колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи позов в цій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що відповідно до пункту 9 заяви позичальника № ABH0RG127860208, кредит надається на оплату (часткову оплату) товару згідно з переліком, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок СПД ОСОБА_2 № НОМЕР_1 у ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, код ЄДРПОУ .

Матеріалами справи підтверджено перерахування банком грошових коштів у розмірі 19 638 грн 32 коп. на поточний рахунок СПД ОСОБА_2 № НОМЕР_1 у ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 305299, код ЄДРПОУ , що підтверджується меморіальними ордерами від 31 березня 2015 року, рахунком-фактурою від 31 березня 2015 року тощо.

За таких обставин, враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором у зв`язку із чим з тіла кредиту утворилась заборгованість у розмірі 19 638 грн 32 коп., суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення вказаної заборгованості на користь банку.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості за пенею у розмірі 2 991 грн 14 коп. підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Також підлягає зміні рішення апеляційного суду в частині загального розміру стягнутої суми з 22 647 грн 49 коп. до 19 656 грн 35 коп. (19 638 грн 32 коп. заборгованість за тілом кредиту та 18 грн 03 коп. - заборгованість за процентами). В іншій частині рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пенею у розмірі 2 991 грн 14 коп. скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пенею у розмірі 2 991 грн 14 коп. відмовити.

Змінити рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року в частині загальної суми стягнутого боргу з 22 647 грн 49 коп. до 19 656 грн 35 коп.

В іншій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук