Єдиний унікальний номер 233/3299/18 Номер провадження 22-ц/804/529/19
Головуючий у 1-ій інстанції Каліуш О.В.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Жданової В.С. Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 233/3299/18 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року (суддя Каліуш О.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Костянтинівка Донецької області, текст повного судового рішення складено 03 грудня 2018 року),-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтував тим, що він з 08 липня 2016 року працював на посаді оглядача-ремонтика вагонів 5 класу виробничого підрозділу «Ясинуватське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». На підставі наказу від 10.07.2017 року № 5676/ДН-ос був звільнений з посади згідно із пунктом 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. На день звільнення відповідач мав перед ним заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, грошової компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно із ст. 44 КЗпП України у загальному розмірі 20 974,78 грн. Крім того, у зв'язку із невиплатою з вини відповідача належних йому сум у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України, відповідач має йому сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру його середньоденної заробітної плати у розмірі 207,52 грн. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно із ст. 44 КЗпП України у загальному розмірі 20 974,78 грн.; середній заробіток за час затримки виплати при звільненні, починаючи з 18 липня 2017 року по день ухвалення рішення.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги після утримання обов'язкових податків та зборів у розмірі 20 248,69 грн. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Українська залізниця» щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 1 762 грн. на рахунок для зарахування до державного бюджету надходжень.

Рішення суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості по заробітній платі вмотивовано тим, що позивачу відповідно до касового ордеру від 08 листопада 2017 року було виплачено заробітну плату за половину березня 2017 року у розмірі 726,09 грн., яку суд відрахував від суми, що була заявлена позивачем. Відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив з того, що висновком Торгово-промислової палати України від 18 січня 2018 року №126/2/21-10.2 засвідчено настання форс-мажорних обставин, спричинених актами тероризму на території м. Донецька Донецької області, що унеможливило виконання обов'язків, передбачених статтями 115, 116 КЗпП України.

На вказане судове рішення ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідачем не надано суду першої інстанції належних доказів, що свідчать про відсутність вини підприємства у несвоєчасному розрахунку при звільненні з позивачем. Крім того, суд першої інстанції всупереч вимог закону порушив принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом, прийнявши заперечення представника відповідача на позов і докази, що були витребувані судом, поза межами встановленого законом процесуальним строком без мотивування у судовому рішенні підстав вчинення такої дії; також в судовому рішення не мотивовано підстав, з яких судом не прийняті до уваги доводи сторони позивача щодо зловживання стороною відповідача процесуальними обов'язками під час розгляду справи з метою затягування і перешкоджання розгляду справи, які були наведені ним у заяві, що зареєстрована у канцелярії суду 22 листопада 2018 року. Більш того, судом був прийнятий до уваги недопустимий доказ, наданий стороною відповідача, а саме: видатковий касовий ордер б/н від 08 листопада 2017 року про виплату позивачу заробітної плати за першу половину березня 2017 року, який оформлений з чисельними порушеннями, як наслідок - сума заборгованості із заробітної плати, яка належить до сплати позивачу, була зменшена судом першої інстанції на суму заробітної плати за першу половину березня (авансу) у розмірі 726,90 грн., яку позивач не отримував.

На думку скаржника, науково-правовий висновок від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 за своєю суттю є письмовою думкою певних фахівців у галузі прав стосовно спірних правовідносин, яку ці фахівці сформували на виконання замовлення відповідача. Вважає, що, оскільки відповідач не надав сертифікату, виданого торгово-промисловою палатою України в порядку, визначеному чинним законодавством України, то висновки суду першої інстанції про доведення підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, є неправомірними та такими, що не ґрунтуються на належних та достовірних доказах.

Отже, вказує, що його позовні вимоги відповідно до ст. 117 КЗпП України слід задовольнити у повному обсязі по день ухвалення рішення суду першої інстанції, оскільки при розгляді даної справи наявних підстав для звільнення відповідача від відповідальності за ст. 617 ЦК України, тобто ознак, що порушення зобов'язання щодо виплати заробітної плати та усіх належних сум при звільненні сталося внаслідок непереборної сили, судом першої інстанції не доведено та підстав для зменшення розміру середнього заробітку у рішенні суду не встановлено. Доводи щодо невірного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наведеного у уточненій позовній заяві в редакції від 07 вересня 2018 року, у поясненнях представника відповідача від 30 листопада 2018 року відсутні.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

В частині 1 ст. 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.

Крім того, згідно із частиною 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В даній справі спір виник із трудових правовідносин, тому така справа відповідно до вищевказаних норм розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебував у трудових правовідносинах з виробничим підрозділом «Ясинуватське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», де з 11.02.2005 року працював на посаді оглядача - ремонтника вагонів 5 розряду. Наказом від 10.07.2017 року № 5676/ДН-ос звільнений у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (копія трудової книжки з відповідними записами №№ 3-11 - на а.с. 8-10).

Згідно із доданими до позову табуляграмами, виданими відповідачем на виконання вимог ст. 110 КЗпП України позивачу ОСОБА_2 в спірний період часу було нарахована заробітна плата:

за березень 2017 року з урахуванням часу відпустки без утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів 10 705,65 грн., сума до видачі 8 512,95 грн.

за квітень 2017 року з урахуванням часу простою та без утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів 1 973,05 грн., сума до видачі 1 568,93 грн.

за травень 2017 року з урахуванням часу простою та без утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів 2 801,02 грн., сума до видачі 2 227,32 грн.

за червень 2017 року з урахуванням часу простою та без утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів 2 783,40 грн., сума до видачі 2 213,31 грн.

за липень 2017 року з урахуванням часу простою, компенсації за невикористану відпустку 1 124,00 грн., вихідної допомоги 6 553,34 грн., та без утриманням з цієї суми обов'язкових податків та зборів 8 031,79 грн., сума до видачі 6 452,27 грн. (а.с.14-18).

Відповідно до видаткового касового ордеру б/н від 08 листопада 2017 року, наданого відповідачем, позивачу було виплачено заробітну плату за половину березня 2017 року у розмірі 726,09 грн. (а.с.92).

Заробітна плата за період: друга половина березня 2017 року - липень 2017 року, а також компенсацію за невикористану відпустку, вихідна допомога відповідачем не виплачена.

З огляду на викладене, суд визначив, що розмір заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги після утримання обов'язкових податків та зборів становить 20 248,69 грн. ((8 512,95 грн.+1 568,93 грн.+2 227,32 грн. + 2 213,31 грн.+6 452,77 грн.) -726,09 грн. = 20 248,69 грн.)).

Розмір зазначеної заборгованості та факт її невиплати позивачу відповідачем не спростований, яку суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з підприємства.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що затримка розрахунку при звільненні відбувалася з обставин непереборної сили, що встановлені висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, Тобто судом були встановлені обставини, що свідчать про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частинами 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає.

За частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

В частині 1 ст. 83 КЗпП України зазначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року суд першої інстанції правильно виходив з того, що заробітна плата за вказаний період нараховувалась позивачу за час простою, що підтверджено розрахунковими листами, які відповідач оформлював за кожний місяць простою (а.с. 14-18).

Також, є вірними висновки суду першої інстанції стосовно стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги видатковий касовий ордер б/н від 08 листопада 2017 року, наданий відповідачем, з якого вбачається, що позивачу було виплачено заробітну плату за половину березня 2017 року у розмірі 726,09 грн. та в якому є підпис одержувача - ОСОБА_2 (а.с.92). У зв'язку з чим, задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати суд зменшив її розмір на 726,09 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач не отримував заробітну плату за першу половину березня 2017 року в сумі 726,09 грн. є безпідставними, оскільки відповідно до частини 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, такі доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідну допомогу після утримання обов'язкових податків та зборів у розмірі 20 248,69 грн. відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, вимогам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не має.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд першої інстанції всупереч вимог закону порушив принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом, прийнявши пояснення відповідача від 30 листопада 2018 року і докази, що були витребувані судом, поза межами встановленого законом процесуальним строком без мотивування у судовому рішенні підстав вчинення такої дії. Також, в судовому рішенні не мотивовано підстав, з яких судом не прийняті до уваги доводи позивача щодо зловживання відповідачем процесуальними правами під час розгляду справи з метою затягування і перешкоджання розгляду справи.

Проте, такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не впливають на висновки суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, ухвалами суду першої інстанції від 25 липня 2018 року та від 13 вересня 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів. 01 листопада 2018 року від ПАТ «Українська залізниця» до суду першої інстанції надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що перевірка обґрунтованості позовних вимог та підготовка відзиву потребують певного часу з залученням всіх причетних підрозділів (зокрема, отримання інформації щодо сплати заробітної плати за першу половину березня 2017 року). Після чого, суд першої інстанції відкладав розгляд справи.

22 листопада 2018 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області направив лист до ПАТ «Українська залізниця», в якому, зокрема, просив вжити відповідних заходів щодо виконання ухвал суду від 25.07.2018 року, 13.09.2018 року. Також роз'яснив, що в разі неподання зазначених доказів без поважних причин у строк до 03 грудня 2018 року суд у відповідності до пункту 3 частини 1 ст. 148 ЦПК України може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На виконання вищевказаного листа суду ПАТ «Українська залізниця» надала пояснення, які надійшли до суду 30 листопада 2018 року, тобто в межах встановленого судом строку, а тому були відсутні підстави для застосування заходів процесуального примусу. До пояснень додано оригінал листа № 593-ДН/ДОН від 21.11.2018 р., копія видаткового касового ордеру від 08.11.2017 р., копія висновку ТПП України. Також, зазначено, що втрата доступу та контролю ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей іншого майна регіональної філії «Донецька залізниця», у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особистих справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками у зв'язку із з їх знаходженням на непідконтрольній українській владі території стало підставою для невиконання ухвал Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у цій справі про витребування доказів, а також підтвердження позовних вимог позивача.

Згідно із частиною 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

В свою чергу, частина 1 ст. 9 ЦК України кореспондується з вказаною ст. КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Колегія суддів вважає, що з огляду на те, що трудовим законодавством не врегульовано відносини з приводу відшкодування майнової шкоди, то в даному випадку на такі відносини можуть поширюватися норми цивільного законодавства.

В ст. 617 ЦК України зазначено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

В пункті 1 частини 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семі днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором.

Згідно із ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгово-промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

У даній справі відповідачем надано висновок Торгово-промислової палати України, у розділі VII якого зазначено, що цей висновок складено на бланку Торгово-промислової палати України в 5 автентичних примірниках, він підписаний фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України, на висновку поставлена печатка ТПП України.

Тому, на думку колегії суддів, відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним. Отже, доводи апеляційної скарги стосовно того, що висновок Торгово-промислової палати України не може бути підставою для звільнення ПАТ «Українська залізниця» від відповідальності є безпідставним.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Доводи апеляційної скарги необґрунтовані, адже судом першої інстанції були враховані всі обставини справи, в свою чергу, доводи скаржника зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, є також необґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: В.С. Жданова

І.В. Кішкіна