Справа № 185/5127/19
Провадження № 2/185/3069/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 вересня 2019 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В., представника позивачів ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 його представника ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду м. Павлограда цивільну справу за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним

В С Т А Н О В И В

31.05.2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, який 14 червня 2019 року уточнили, відповідно до якого просили суд:

1. Договір дарування 1/4 (однієї четвертої) частки жилого будинку жилою площею 39,8 кв.м., сарая дерев`яного літера «Б», сарая цегляного літера «В», вбиральні дерев`яної літера «Г», душа дерев`яного літера «Д», вбиральні цегляної літера «Е», колодязя, газопроводу, дерев`яних парканів №2-3, розташованих на земельній ділянці площею 1515 кв.м., по АДРЕСА_1 , - від 14.03.1989 року, Р.№1-1191, - укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської нотаріальної контори Дніпропетровської області визнати недійсним;

2. Застосувати до укладеного договору дарування від 14.03.1989 року, Р.№1-1191,- наслідки недійсності нікчемного правочину.

В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1975 року по 16.01.2006 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_6 . Після народження доньки сторони постійно мешкали та продовжують мешкати у визначеній в натурі частці будинку АДРЕСА_1 . 31.07.1985 року старшим державним нотаріусом Першої Павлоградської нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_4 та ОСОБА_2 видано свідоцтво «Про спадщину», № 3430 , спадкова справа № 180. До складу спадщини увійшла 1/2 частка будинку АДРЕСА_1 . За зазначеним свідоцтвом «Про спадщину» за кожним з братів визнано по 1/4 (одній четвертій) частці домоволодіння. Інша частка будинку належала ОСОБА_5 . За наслідками розгляду цивільного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ухвалено рішення Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 10 січня 1986 року, за яким ОСОБА_2 та його брату - ОСОБА_4 було виділено в натурі 44/100 (11/25) частки домоволодіння АДРЕСА_1 , які складались з приміщення 1-1 площею 5,5 кв.м., з приміщення 1-2 - площею 16,8 кв.м., з приміщення 1-3 площею 8,2 кв.м., з 1/2 частки сіней 2 «а», з вбиральні «Г», з залишившимися у загальному користуванні разом з іншим співвласником колодязем та огорожею. Право власності на інші 56/100 (14/25) часток домоволодіння було визнано за ОСОБА_5 Вважають, що у зв`язку з ухваленням рішення від 10.01.1986 року втратили чинність та вважаються «погашеними» попередні правовстановлюючі документи співвласників, а саме: втратили чинність свідоцтво «Про спадщину» від 31.07.1985 року, № 3430, видане на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та - свідоцтво «Про право власності на спадщину» від 17.11.1981 року, №4449, видане на ім`я ОСОБА_5 . Згідно з рішенням виконкому № 258 від 23.03.2005 року ОСОБА_2 дозволено провести реконструкцію житлового будинку з прибудовою до будинку розміром 2,5x4 кв. м. по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , діючи в інтересах сім`ї, за спільні кошти подружжя, провів реконструкцію будинку та прибудову, після чого вніс відповідні зміни до технічного паспорту на будинок, а тобто ОСОБА_7 разом з відповідачем ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, у встановлений законом спосіб, з дозволу уповноваженого суб`єкта владних повноважень, отримали у спільну сумісну власність подружжя речові права на частку домоволодіння АДРЕСА_1 , - яка зазнала реконструкцію у відповідності до рішення виконкому № 258 від 23.03.2005 року. За ОСОБА_2 на підставі дублікату договору дарування від 14.03.1989 року, Р.№1-1191 зареєстровано право власності на 44/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 . У той же час право спільної часткової власності на іншу частку домоволодіння в розмірі 14/25 (на 56/100) часток на праві приватної власності зареєстроване за гр. ОСОБА_5 на підставі рішення Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 10 січня 1986 року. Дізнавшись під час розгляду Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області іншої цивільної справи № 185/4940/17 про підстави набуття виключно ОСОБА_2 в особисту приватну власність права на частку домоволодіння, - вважають, що договір дарування від 14.03.1989 року, Р.№1-1191, - є недійсним (нікчемним) на підставі того, що порушено норми ст. 48, 49 ЦК УРСР, в ред. 1963 року, а саме ущемлення угодою особистих або майно

вих прав неповнолітніх дітей.

Представник позивача в судовому засіданні просив суд задовільнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 та відповідачі в судовому засіданні просили суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Третя особа в судовому засіданні просила суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, письмовий відзив на позов та додані до нього документи, вислухавши пояснення представника позивача, представника ОСОБА_2 , відповідачів, третю особу, оцінюючи їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позову про визнання правочину недійсним не підлягають задоволенню повністю, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 48 ЦК УРСР, в ред. 1963 року, встановлено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Статтею 59 ЦК УРСР, в ред. 1963 року, встановлено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відносяться такі вимоги, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України, визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом при дослідженні матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 є власником на праві приватної власності 44/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 133640461 від 08.08.2018 року, свідоцтвом про право на спадщину посвідченого 31 липня 1985 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою за № 3430, копією рішення Павлоградського міського народного суду Дніпропетровської області від 10 січня 1986 року, відповідно до абзацу 2 резулятивної частини якого «За ОСОБА_5 признать право собственности на 56/100 частей домовладения АДРЕСА_1 .» та абзацу 4 резулятивної частини якого «За ОСОБА_2 и ОСОБА_4 признать право собственности на 44/100 части домовладения АДРЕСА_1.», копіями договору дарування посвідченого 14 березня 1989 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою за р. 1-1191, та дублікату договору дарування від 14 березня 1989 року, відповідно до яких «гр. ОСОБА_4 подарував, а гр. ОСОБА_2 прийняв у дар 1/4 частину жилого будинку……., що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці розміром 1515 кв.м.».

Також судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.08.1975 року по 16.01.2006 року, що підтверджується позовом та відзивом на позов, копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 16.01.2006 року серія НОМЕР_2 , та не спростовується сторонами.

Окрім цього судом встановлено, що від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_6 , що визнається сторонами, а саме уточненим позовом та відзивом на цей позов.

Також судом встановлено, що 23.03.2005 року ОСОБА_2 рішенням Виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 258 від 23.03.2005 року дозволено реконструкцію житлового будинку з прибудовою до будинку розміром 2.50 х 4.0 метрів для розміщення санвузла та коридора з влаштуванням дверного отвору в приміщення 1-І; тамбур до будинку розміром 1.5 х 2.5 метрів на АДРЕСА_1 (арк. с.13 ).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачами позовні вимоги про визнання Договору дарування 1/4 (однієї четвертої) частки жилого будинку по АДРЕСА_1 , - від 14.03.1989 року, Р.№1-1191, - укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської нотаріальної контори Дніпропетровської області недійсним, є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачі не довели ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, а саме те, що ОСОБА_2 укладаючи цей договір начебто порушив на той час діючи норми статті 48 ЦК УРСР, в ред. 1963 року, а саме те, що будучи стороною Договору дарування - обдарованим отримав у дар від ОСОБА_4 частину нерухомого майна, належного на праві власності Дарувальнику, і тим саме начебто ущемлив особисті або майнові права своєї неповнолітньої дитини, а саме ОСОБА_6 , проте суд до цього ставиться критично, оскільки ОСОБА_2 будучи обдарованим відповідно до норм діючого на момент укладення Договору дарування ЦК УРСР, в ред. 1963 року ніяким чином не міг ущемлювати особисті або майнові права своєї неповнолітньої дитини, оскільки ОСОБА_2 отримав у дар частину нерухомості а не розпорядився своєю нерухомістю шляхом її продажу або дарування, де могла проживати його дитина, якій би при здійсненні угод розпорядження цього нерухомого майна, вона б втратила єдине місце проживання, та де тоді б було порушення норм статті 48 ЦК УРСР, в ред. 1963 року. З приводу інших підстав про визнання вищенаведеного правочину недійсним, з приводу невідповідності його нормам діючого ЦК України, суд не находить таких підстав, оскільки відсутні докази на підтвердження цього. Також суд ставиться критично до того, що позивачі хибно вважають, що рішенням Павлоградського міського народного суду Дніпропетровської області від 10 січня 1986 року скасовані свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки судовим рішенням було на підставі як раз цих документів, які фіксують право власності, визнано право власності у частках на нерухоме майно між спадкоємцями, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , а тому рішення суду лише підтверджує право власності вищезазначених осіб. Окрім цього суд ставиться критично до тверджень позивачів з приводу того, що у період шлюбних відносин ОСОБА_7 та ОСОБА_2 за їх спільні кошти була проведена реконструкція житлового будинку з прибудовою до будинку розміром 2.50 х 4.0 метрів для розміщення санвузла та коридора з влаштуванням дверного отвору в приміщення 1-І; тамбур до будинку розміром 1.5 х 2.5 метрів на АДРЕСА_1 , оскільки ніяких доказів позивачі суду на підтвердження цього не надали, а також окрім цього з матеріалів справи взагалі не вбачається чи була проведена реконструкція чи ні, та коли саме, якщо була проведена, судом лише було встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 258 від 23.03.2005 року ОСОБА_2 було дозволено реконструкцію житлового будинку з прибудовою до будинку, що позбавляє суд встановити обставини, які зазначають у своєму позові позивачі.

Також суд приходить до висновку, що й така позовна вимога як застосування до укладеного договору дарування від 14.03.1989 року, Р.№1-1191,- наслідків недійсності нікчемного правочину, теж не підлягає задоволенню на підставах вищезазначених.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, але оскільки у позовних вимогах за позовом було відмовлено у повному обсязі, позивачі сплатили судовий збір за подачу позову у розмірі 768.40 грн.(арк.с.1), то суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивачів.

Керуючись ст.76, 81, 263, 264, 265 ЦПК України суд -

У Х В А Л И В

У задоволенні позову ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Витрати на судовий збір в сумі 768.40 гривень покласти на ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 20 вересня 2019 року.

Суддя: В. О. Головін