Номер провадження: 22-ц/813/318/19
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсним кредитного договору,

встановив:

16 серпня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Альфа Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що 30.07.2014 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого, вона отримала споживчий кредит в розмірі 50 012,00 грн. з процентною ставкою за користування кредитом 17,99% та датою остаточного повернення, яка є датою припинення нарахування відсотків - 31.07.2019 рік.

Позивач вважала, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені її права, як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», з посиланням на те, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець не повідомив споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», її не ознайомлювали з умовами кредитування належним чином, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого їй було вручено кредитний договір з додатками до нього, які вона не читаючи із-за дрібного шрифту підписала, сподіваючись на добросовісність працівника Банку.

В свою чергу, відповідач, скориставшись необізнаністю позивача, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема банк не надав позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту.

Крім іншого, позивач вказала, що при укладенні Кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність, вона не могла в повному обсязі оцінити/проаналізувати умови договору кредиту на предмет їх вигідності через неналежним чином роз'яснення працівниками банку умов договору.

Також позивач вважає, що порушені її права, як споживача, оскільки неправомірно з неї знімалася оплата щомісячної комісії за управління кредитними грошовими коштами, за кожне допущене нею прострочення платежу вона сплачувала Банку штраф у розмірі 50,00грн. та за прострочення п'яти і більше календарних днів додатково 150,00 грн., тобто за одне порушення вона повинна двічі платити штраф.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Альфа Банк» про визнання недійсним кредитного договору - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування вищевказаного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року, та постановлення нового, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Однак до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 12.02.2019 року, на 14.00 год. учасники справи не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с. 65-66).

У зв'язку з цим, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною.

При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги. У зв'язку з цим, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності її учасників, повідомлених належним чином.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв'язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 14.02.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано належних і переконливих доказів в обгрунтування позовних вимог, щодо визнання недійсним кредитного договору №500504516 укладеного 30.07.2014 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк».

Що стосується застосування наслідків спливу позовної давності, то суд також відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині через те, що у позивачки немає суб'єктивного права, про захист якого вона просила та воно не порушувалося.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.07.2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500504516, відповідно до якого, позивачка отримала споживчий кредит в розмірі 50 012,00 грн., за користування яким була встановлена процентна ставка 17,99% річних, тип процентної ставки фіксований, кінцевий строк користування 31.07.2019 року.

Укладення кредитного договору відбулось на підставі Анкети-заяви від 27.07.2014 року на отримання кредиту, в якому позивачкою зазначено, що вона своїм підписом підтверджує, що при поданні цієї Анкети-Заяви вона письмово ознайомлена з інформацією про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість споживчого кредиту від ПАТ «Альфа-Банк», про всі його переваги та недоліки.

Також у Анкеті-заяві наявна таблиця з інформацією щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної та номінальної відсоткової ставки за користування кредитом та інше.

Таким чином, позивачка була в повній мірі ознайомлена з умовами кредитування, ще перед укладенням кредитного договору, що підтверджується власноручним підписом позичальника на зазначеній Анкеті-заяві.

Крім того, разом з підписанням кредитного договору, сторонами договору був підписаний Додаток №1 до кредитного договору «Графік платежів» та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», в зазначеному додатку наявна вся інформація стосовно суми кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, дата видачі кредиту, термін користування кредитом та інша інформація, яка передбачена п.4 ч.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Так, п.5 кредитного договору передбачено, що підписанням цього договору Позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі з вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачено нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ.

Інформація позивачу роз'яснена, зрозуміла, не потребує додаткового тлумачення та з якою він цілком згодний.

Крім того, позивач отримала свій примірник Договору, що складається з першого та другого Розділів та додатків до нього в дату його укладення; що вона в письмовій формі ознайомлена із Загальними умовами кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» №1577 від 10.06.2014 року, які оприлюднені на інтернет-сторінці Банку за електронною адресою: аlfаbаnk.соm.uа та роз'яснені позивачу, зрозумілі та з якими він цілком згодний.

Таким чином, ПАТ «Альфа-Банк» свої зобов'язання перед ОСОБА_3 виконав в повному обсязі, ознайомив з умовами кредитування, сукупною вартістю кредиту та надав кредитні кошти на задоволення споживчих потреб.

У відповідності до ст. 6 ЦК України та за змістом ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Власноручний підпис ОСОБА_3 свідчить про те, що позивачка, на час укладання кредитного договору була згодна з усіма умовами договору і, відповідно, зобов'язується виконувати зазначені умови належним чином, що в свою чергу свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов'язки, зазначені у договорі.

З огляду на викладене, та враховуючи, що жодних зауважень чи застережень у позивачки на момент укладення та підписання договору не було, у суду першої інстанції не було правових підстав про визнання кредитного договору недійсним.

Таких правових позицій дотримувався Верховий Суд України у своєму узагальненні від 24.11.2008р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких «помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним».

Що стосується посилання заявника апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на п.2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не перевірив чи дійсно доводилася така інформація у вигляді довідки чи іншого належного документу, а послався тільки на те, що позивачка підписала згоду на укладання договору своїм підписом на Анкеті-заяві, є неспроможними, оскільки сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Крім того після укладення договору позивачка, у разі незгоди з умовами договору, не звернулась до Банку з пропозицією про розірвання кредитного договору з поверненням отриманих коштів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Крім того, згідно ч.6 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Що стосується тверджень апелянта про те, що умовами п.4 кредитного договору передбачено, що за кожне допущене позичальником прострочення платежу він сплачує банку штраф у розмірі 50,0 грн., а також якщо прострочення платежу триває 5 днів, додатково до штрафу позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 150 грн., що свідчить про подвійну відповідальність позичальника, то вони є безпідставними, так як позивач ОСОБА_3 була ознайомлена з усіма умовами договору, про що свідчить її підпис на ньому.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що оскільки сторони погодили умови договору, позивач була ознайомлена і погодилась з договірними умовами споживчого кредиту, а також, що перед укладанням договору ознайомилась з умовами кредитування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивачки про те, що відповідачем при укладенні кредитного договору були порушені зазначені права позивачки на отримання повної та достовірної інформації щодо умов кредитування відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції також обгрунтовано не застосував до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки при розгляді справи судом було встановлено, що у позивачки немає суб'єктивного права, про захист якого вона просить та воно не порушувалося, а тому суд відмовив у позові ОСОБА_3 за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра