справа № 754/5014/17 головуючий у суді І інстанції - Лісовська О.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи - Департамент земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київська міська рада, про поділ об`єкту спільної часткової приватної власності, визнання права власності, виділення у натурі та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні будинком, та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи - Департамент земельних ресурсів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київська міська рада, про визнання недійсним договору дарування, скасування державного акту та відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила поділити в натурі об`єкт спільної часткової приватної власності, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку з літерою «А», загальною площею 139,2 кв.м, житловою площею 76, 7 кв.м; льоху (погреб) під літерою «Г», «Ж»; сараїв під літерами «Д», «Е»; вбиральні під літерою «З», шляхом передання 1/2 частини цього майна ОСОБА_2 і по 1/4 частині цього майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнавши за ними право приватної власності на відокремлені частини житлового будинку та господарські споруди, що відповідають розміру кожної із сторін у спільному частковому майні; виділити в натурі ОСОБА_2 1/2 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з відповідними будівлями та спорудами, площа якої складає 0,10 га, кадастровий номер :62:109:0020 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій відповідно розміщена відокремлена частка вказаного житлового будинку, що передається ОСОБА_2 в результаті його поділу в натурі; зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні будинком з прилеглими господарськими спорудами та земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 січня 1994 року за договором дарування ОСОБА_2 було передано у власність 1/2 жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 з господарськими спорудами ОСОБА_4 , яка отримала дане майно на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 січня 1991 року. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 18 липня 2007 року на підставі рішення Київської міської ради від 27 листопада 2003 року ОСОБА_2 є власником Ѕ земельної ділянки площею 0,1000 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтв про право на спадщину від 14 березня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було передано у спадок по Ѕ частині кожній у вигляді Ѕ від 0,1000 га земельної ділянки у межах згідно з планом, що розташована за зазначеною адресою та по Ѕ частині майна кожній від Ѕ жилого будинку за тією ж адресою. Таким чином, земельна ділянка з розташованими на ній житловим будинком та надвірними господарськими спорудами належать на праві спільної часткової власності з визначенням часток кожного співвласника, які складають Ѕ частину цього майна позивача та по ј частині майна на кожного з відповідачів. Однак, незважаючи на вказані обставини, відповідачі незаконно чинять перешкоди у користуванні та перешкоджають реалізації права власності позивача на Ѕ частину зазначеного будинку. Вказане унеможливлює реалізацію позивачем свого законного права на користування власністю, зокрема, у складі спільної часткової власності.

У липні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з зустрічним позовом, в якому просили визнати недійсним договір дарування з моменту підписання та скасувати; виправити помилки та скасувати записи в реєстрі відповідно до правовстановлюючих документів, залучивши до розгляду справи третіх осіб, а саме Київське міське бюро технічної інвентаризації, Головне управління земельних ресурсів, Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію, Київську міську раду; визначити суму штрафу та зобов`язати сплатити винних в майнових та моральних збитках на користь малолітньої дитини ОСОБА_5 та власникам спадкового майна з винних в помилці, а саме БТІ.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право на особисту власність і на домоволодіння, виданого виконкомом Ватутінської районної Ради народних депутатів від 03 квітня 1989 року, житловий будинок за літерою «А», сараї літерами «Е»,«Д», погреби літерами «Ж», «Г» та вбиральня літерою «3», споруди № 1, № 2, ІІ, ІІІ разом з земельною ділянкою, на якій вони розміщені та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , належали померлому ОСОБА_6 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом є переконливим доказом, що майно, вказане в договорі дарування, прийнято законними спадкоємцями першої черги, а саме дочкою та дружиною спадкодавця, тобто, позивачами за зустрічним позовом, які проживали разом зі спадкодавцем в одному будинку. Наразі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вільно та незалежно користуються будівлями та спорудами, які на праві особистої приватної власності належали спадкодавцю ОСОБА_6 , в тому числі, земельною ділянкою, на якій збудований будинок, садом та городом. Незважаючи на те, що спадкове майно відокремлено, ОСОБА_2 разом з родиною Сидоренків здійснює незаконні «покушання» на особисту приватну власність. Договір дарування був вписаний у 1990 році в реєстраційну книгу за заявою спадкодавця ОСОБА_7 , яка померла у 1989 році. Позовні вимоги ОСОБА_2 є неправомірними, мають корисливі наміри незаконно заволодіти майном, яке їй не належить, збільшивши частку, незаконно оформивши договір дарування.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відмовлено. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні будинком з прилеглими господарськими спорудами та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . У частині позовних вимог ОСОБА_2 про поділ об`єкту спільної часткової приватної власності, визнання права власності та виділенні у натурі відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, у задоволенні первісного позову про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні будинком відмовити; у частині позовних вимог ОСОБА_2 про поділ об`єкту спільної часткової власності відмовити, залишивши в цій частині рішення суду першої інстанції без змін; справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ житлового будинку, виділ земельної ділянки в натурі та зобов`язання не чинити перешкоди та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про скасування договору дарування та державного акту, відшкодування збитків повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду зустрічної позовної заяви за наслідками недійсності правочину та відшкодування збитків.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 зазначає, що нею було надано суду заперечення, в яких зазначено про те, що позивач намагається незаконним шляхом заволодіти майном спадкодавця ОСОБА_6 Договір дарування від 24 січня 1994 року вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками виокремленого домоволодіння. Позовні вимоги ОСОБА_2 неконкретизовані відповідно до прав та обов`язків спадкодавців, а тому є фіктивними, так як майнових прав, вказаних в договорі дарування вона не набула та не могла набути на частку, на яку вказує в позові. У позивача та відповідача різні спадкодавці. Спадкодавець ОСОБА_8 не могла написати заповіт в 1990 році після отримання невісткою свідоцтва на право власності. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто, обидві сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , вчиняючи фіктивний правочин, знали заздалегідь, що він не буде виконаний. Надаючи завідомо фіктивний договір ОСОБА_2 просила призначити експертизу, не конкретизувавши відповідно до прав та обов`язків спадкодавців та без урахування зустрічних позовних вимог, вказуючи на уже виокремлене домоволодіння. ОСОБА_1 просила суд не брати до уваги самовільно проведену експертизу, так як вона вказує на уже виокремлене домоволодіння та має ознаки фіктивності. Договором дарування було порушено норми діючого законодавства, а саме він був здійснений без дозволу всіх співвласників даного домоволодіння, а саме співвласника ОСОБА_6 ОСОБА_2 надає довідку КП № 964 від 05 вересня 2003 року, що саме ОСОБА_6 передає у спільну часткову власність земельну ділянку АДРЕСА_1 отримавши іншу 1/2 у спільну часткову власність з ОСОБА_2 . Враховуючи, що спадкодавець ОСОБА_6 був паралізований інвалід 1 групи та не міг нічого пояснити, так як втратив мову, ОСОБА_2 обманювала родичів, а саме дружину ОСОБА_3 , яка була довіреною особою та продовжувала користуватись земельною ділянкою одноосібно, відповідно, добросусідських відносин не підтримувала, що унеможливлює користування земельною ділянкою, яку вона погоджувала як співвласниця АДРЕСА_1. ОСОБА_2 було відомо про те, що саме ОСОБА_6 був єдиним законним спадкоємцем першої черги на родинний будинок, а саме частку Горького, 17 (яку БТІ назвало 17-19) і відмови він не надавав. ОСОБА_4 , діючи умисно, уклала фіктивний правочин з ОСОБА_2 Цей факт свідчить про те, що договір дарування на частку будинку укладений з метою не поділити спадкове майно з його законним спадкоємцем.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що вимоги апеляційної скарги є взаємовиключними та такими, що частково не передбачені нормами ЦПК України. ОСОБА_2 не може намагатися незаконно заволодіти майном, яким вже володіє на законних підставах, тим більше не може намагатися прийняти таке майно у спадщину від особи, яка таким майном не володіла, при тому, що вона таке майно отримала раніше за іншим правочином - договором дарування. Договір дарування майна, який відповідачі вимагають визнати недійсним за зустрічним позовом, є таким, що укладений на законних підставах, оскільки дарувальник подарувала позивачу майно, отримане нею раніше у спадщину за заповітом. У судовому засіданні відповідачі підтвердили, що не допускають позивача до користування майном.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що ОСОБА_2 належить Ѕ частина жилого будинку АДРЕСА_1 з господарськими спорудами, що підтверджується договором дарування від 25 січня 1989 року, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятнадцятої державної нотаріальної контори Флозиряк О.В. (а.с.8-10, Т.1).

Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці кадастровий номер :62:109:0020.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 909008 від 18 липня 2007 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 27 листопада 2003 року № 222/1096, ОСОБА_2 є власником Ѕ земельної ділянки площею 0,1000 га у межах згідно з планом, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.12, Т.1).

Згідно заповіту від 24 березня 1998 року ОСОБА_6 заповідав все своє майно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних долях (а.с.3, Т.1).

Згідно свідоцтва про право на особисту власність від 15 листопада 1995 року, виданого виконкомом Ватутінської районної Ради народних депутатів міста Києва, ОСОБА_6 належала Ѕ частина будинку по АДРЕСА_1 (а.с.49, Т.1).

Згідно довідки № 964 від 05 вересня 2003 року земельна ділянка по 1/2 від 0,1 га була передана у спільну часткову власність ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с.48, Т.1).

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 23 листопада 2010 року ОСОБА_6 володіє 1/2 часткою житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.50, Т.1).

Згідно листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 10248 (И-2011) від 04 березня 2011 року Виконком Ватутінської райради 21 листопада 1990 року видав ОСОБА_8 свідоцтво про право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 , а 25 листопада 1995 року виконком видав ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на Ѕ частину будинку № 19 по вул. Горького . У подальшому право власності на 1/2 частину будинку, яка належала ОСОБА_8 перейшло до ОСОБА_4 , а потім на підставі договору дарування до ОСОБА_2 (а.с.58-59, Т.1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 березня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 отримали по 1/2 від майна (яким є 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ), що належало спадкодавцю ОСОБА_6 (а.с.42, Т.1).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14 березня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 отримали по 1/2 від земельної ділянки площею Ѕ від 0,1000 га, що належала спадкодавцю ОСОБА_6 (а.с.43, Т.1).

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 04 липня 2011 року ОСОБА_1 володіє ј часткою житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.41, Т.1).

Відповідно до Архівного витягу від 06 грудня 2012 року № 02-13/А-151/2731 із списку домоволодінь, належних громадянам с. Троєщина за № 505 , ОСОБА_7 володіє Ѕ часткою за адресою АДРЕСА_1, за № 506 ОСОБА_6 володіє Ѕ часткою за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 38 , Т.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вважають земельну ділянку та розташовані на ній споруди своєю власністю, заперечують право власності позивача на Ѕ частину будинку та земельної ділянки та чинять перешкоди у здійсненні позивачем свого права власності. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не навели достатніх підстав, що свідчили б про незаконність оспорюваного договору.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції переглядається в межах доводів апеляційної скарги в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні будинком з прилеглими господарськими спорудами та земельною ділянкою, а також у частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору дарування, виправлення помилки та скасування записів в реєстрі відповідно до правовстановлюючих документів, а також визначення суми штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником 1/2 житлового будинку та Ѕ земельної ділянки площею 0,1000 га, які розташовані по АДРЕСА_1 . Співвласниками іншої частини житлового будинку та земельної ділянки є відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Відповідачі за первісним позовом чинять ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належною їй частиною нерухомого майна і вказана обставина підтверджується самими відповідачами, які подали зустрічний позов, в якому вони фактично не визнають право власності позивача на майно та вказують на те, що останнянамагається незаконним шляхом заволодіти майном спадкодавця ОСОБА_6 .

Так, вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пред`явили зустрічний позов, в якому просили визнати недійсним договір даруваннявід 25 січня 1989 року, на підставі якого ОСОБА_2 набула у власність Ѕ частина жилого будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За загальним правилом, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією з сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вказують на те, що майно, вказане в договорі дарування, належало померлому ОСОБА_6 та прийнято ними, як законними спадкоємцями першої черги спадкодавця ОСОБА_6 .

Однак, такі доводи відповідачів не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ст. 1216, 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

У розумінні вказаних норм закону до спадкоємців переходить право на спадкове майно лише після смерті спадкодавця та за умови прийняття ними спадщини.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Тобто, підстави для визнання договору дарування недійсним та порушення прав відповідачів повинні були існувати на момент укладення оспорюваного договору.

Однак, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули право власності у порядку спадкування на Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки лише 14 березні 2011 року і право на захист своїх прав та інтересів, пов`язаних зі спадковим майном, виникає у відповідачів, якщо ці права та інтереси будуть порушені після зазначеної дати.

На момент укладення договору дарування від 25 січня 1989 рокуОСОБА_1 та ОСОБА_3 не були власниками частини житлового будинку та земельної ділянки, а їх власником був спадкодавець ОСОБА_6 , який не оспорював набуте ОСОБА_2 на підставі договору дарування право власності. У зв`язку з цим, права ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жодним чином не порушені оспорюваним договором.

Інші позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є похідними від вимоги про визнання недійсним договору дарування, а тому у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення даної вимоги, решта вимог також не підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , якими вона обґрунтовує свої вимоги, не є підставою для задоволення скарги, а також для задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не є сторонами договору дарування та його укладенням не було порушено їхні права.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні майном та відсутності підстав для задоволення зустрічного позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказах, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ в натурі об`єкту спільної власності, визнання права власності на відокремлені частини житлового будинку та господарські споруди, виділення в натурі 1/2 частки земельної ділянки позивачем не оскаржувалося, а, відтак, апеляційним судом не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.