Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 727/2817/17

провадження № 61-25005св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Чернівецька міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 23 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Половінкіної Н. Ю., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява мотивована тим, що вони є співвласниками Ѕ частини будинковолодіння з належними до нього будівлями та спорудами, яке складається з двох житлових будинків (літ. А та літ. Б) і є неподільним, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Це майно належить їм на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 24 лютого 2009 року, виданих державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Прядко І. І.

Вважають, що до складу спадкового майна належить і земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташоване будинковолодіння з належними до нього будівлями та спорудами.

Позивачі зазначають, що оформити у позасудовому порядку право на спадщину за заповітом на це майно у них немає можливості, оскільки документів, які б підтверджували право власності на це майно за спадкодавцем у них відсутні.

На підставі вказаного ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили визнати за кожним із позивачів право власності на спадкове майно, а саме: 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1068 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 згідно із кадастровим планом земельної ділянки, виготовленої Приватним підприємством «Зембудсервіс».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 17 травня 2017 року (у складі судді Семенка О. В.) позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме: Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1068 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 згідно із кадастровим планом земельної ділянки, виготовленої ПП «Зембудсервіс».

Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме: Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1068 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 згідно із кадастровим планом земельної ділянки, виготовленої ПП «Зембудсервіс».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право на спірну земельну ділянку спадкодавець ОСОБА_4 набула на підставі Земельного кодексу України, Закону України «Про власність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92, але нею не були оформлені документи, що підтверджують право власності на цю земельну ділянку, а вказане унеможливлює оформлення її спадкоємцями своїх прав власності на спадкове майно.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 23 серпня 2017 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачі не надали належних та допустимих доказів оформлення спадкодавцем технічної документації на земельну ділянку, встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, її розмірів, одержання документів, які підтверджують право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку і державну реєстрацію цього правовстановлюючого документа або права на земельну ділянку.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Чернівецька міська рада зазначає, що згідно з інформацією департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, Чернівецькою міською радою та її виконавчим комітетом рішення щодо надання у власність або користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 не приймались, Державний акт на право власності не видавався. Вказує про відсутність будь-яких інших документів про формування спірної земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що рішенням Народного суду 7 дільниці м. Чернівці від 28 червня 1949 року визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на житловий будинок.

Після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 24 травня 1963 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину, згідно з яким остання стала власником частини будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Установлено, що 06 травня 2006 року ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до якого заповіла все своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) в рівних частинах.

Позивачі після смерті ОСОБА_4 отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частини будинковолодіння з належними до нього будівлями та спорудами, яке складається з двох житлових будинків (літ. А та літ. Б) і є неподільним, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали, що не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку за вказаною адресою, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 за життя не отримала державний акт на спірну земельну ділянку, не мала інші правовстановлюючі документи на неї, не зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на спірну ділянку, тому це майно не є об`єктом спадкування і не увійшло до спадкової маси, а отже, визнання на неї права власності за позивачами суперечить приписам законодавства.

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону.

Ураховуючи викладене, обґрунтованими є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень статей 377 ЦК України, 120 ЗК України не заслуговують на увагу, адже вказані норми матеріального права, ураховуючи відсутність у спадкодавця права на земельну ділянку, у цьому випадку не регулюють спірні правовідносини.

З цих же підстав безпідставними є посилання на висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року в справі 6-253цс16.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 23 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило