Номер провадження: 22-ц/813/6207/19
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальний позашкільний навчальний заклад «Дитяча хореографічна школа м. Одеси» Департаменту культури та туризму Одеської міської ради в особі директора ОСОБА_10,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2019 року у складі судді Сувертак І.В.,

встановив:

29 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача, уточнивши який, просила поновити її на роботі на посаді викладача-хореографа, стягнути заробітну плати за вимушений прогул з 14 грудня 2017 року, скасувати та визнати недійсними Наказ №02-10/74 від 13 грудня 2017 року, Наказ №02-10/21 від 16 лютого 2018 року «Про скасування Наказу №02-10/74 від 13.12.2017 року та про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення викладача-хореографа ОСОБА_1 ».

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працювала в даній установі на посаді викладача-хореографа ДХШ м. Одеси з 01 вересня 2013 року за наказом від 31.08.2013 року №26. Наказом №02-10/74 «Про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення викладача-хореографа ОСОБА_1 » від 13.12.2017 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади викладача-хореографа ДХШ м. Одеси з 14.12.2017 року. При цьому позивачем зазначено, що вона знаходилась на лікарняному з 11.12.2017 року по 21.12.2017 року, про що вона повідомила керівництво школи, тому позивачка вважає, що цей наказ прийнято з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України та тягне за собою поновлення порушених прав працівника у вигляді його поновлення на роботі.

Позивачка зазначає, що за останні шість місяців 2017 року до неї застосовувались дисциплінарні стягнення у вигляді доган згідно наказів №02-10/39 від 21.06.2017 року; 02-11/13 від 27.10.2017 року; 02-11/15 від 12.12.2017 року.

05.12.2017 року ОСОБА_1 подано заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, без зазначення причин надання такої відпустки.

Позивач зазначила, що вона заздалегідь узгодила з директором школи таку відпустку, викликану тим, що вона супроводжувала сина, який був учнем зазначеної школи, для його виступу в спектаклі «Щелкунчик», що відбувався в Берліні 09.12.2017 року, та необхідність в проходженні медичного огляду.

06.12.2017 року був виданий наказ за №02-10/70 про відмову у задоволенні заяви про надання відпустки ОСОБА_1 у телефонному режимі було запропоновано з`явитись на роботу для ознайомлення з наказом. ОСОБА_1 не з`явилась і була відсутня на робочому місці без поважних причин 07.12.2017 року, 08.12.2017 року, 09.12.2017 року.

ОСОБА_1 звільнено з 14 грудня 2017 року за неодноразове грубе порушення трудової дисципліни, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 40 і ст. 147 КЗпП України, в цьому наказі вказано підстави - накази про догани №02-10/39 від 21.06.2017 року; 02-11/13 від 27.10.2017 року; 02-11/15 від 12.12.2017 року, телефонограма від 06.12.2017 року, докладні записки викладачів ДХШ, акти, протоколи зборів профкомітету. З спірним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 14.12.2017 року.

Позивачка посилається на те, що про наказ №02-10/39 від 21.06.2017 року «Про догану викладачу-хореографу ОСОБА_1 », їй стало відомо з особистої справи, який вона вважає безпідставним. З наказом №02-11/13 від 27.10.2017 року «Про догани співробітникам школи» вона також не згодна, та їй не надано можливості написати свої пояснення, в порушення ст. 149 КЗпП України, а сам наказ було перероблено, оскільки позивачка вказує, що отримала наказ від 25.10.2017 року №02-11/13 , на який вона надавала письмові пояснення від 27.10.2017 року. Про наказ №02-11/13 від 27.10.2017 року їй відомо з копії особистої справи.

Позивач вказує на те, що про наказ №02-11/15 від 12.12.2017 року «Про догану викладачу-хореографу ОСОБА_1 » їй стало відомо з копії особистої справи з супровідним листом від 18.12.2017 року за №01-08/224.

Збори профкомітету щодо її звільнення не скликались і не проводились, відповідно вона на них присутня не була.

При уточненні позовної заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що в період розгляду справи, а саме 16.02.2018 року відповідачем був прийнятий новий наказ від 16.02.2018 року за 02-10/21 «Про скасування наказу №02-10/74 від 13.12.2017 року та про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення викладача- хореографа ОСОБА_1 »

Зазначений наказ був отриманий в судовому засіданні 08.10.2018 року, позивач також вважає його незаконним, просила суд визнати недійсним та скасувати.

Наказом №02-10/74 «Про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення викладача-хореографа ОСОБА_1 » від 13.12.2017 року до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з займаної посади викладача-хореографа ДХШ м. Одеси з 14.12.2017року.

Позивач посилається на те, що за результатами комплексної перевірки Комунального позашкільного навчального закладу «Дитяча хореографічна школа м. Одеси», яку проводив Департамент культури та туризму ОМР 29.01.2018 року відповідно до якої встановлено, що звільнення є таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відповідач скасував свій наказ та прийняв новий наказ від 16.02.2018 року за 02-10/21 «Про скасування наказу №02-10/74 від 13.12.2017 року та про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення викладача-хореографа ОСОБА_1 ».

В новому наказі підставами звільнення зазначено: «на підставі викладеного, керуючись п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 40, ст. 147 КЗпП України, - наказую: скасувати наказ №02-10/74 від 13.12.2017 року «Про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення викладача-хореографа ОСОБА_1 Застосувати до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з займаної посади викладача-хореографа ДХШ м. Одеси з 22.12.2017року».

Позивач вважає, що накази про догани №02-10/39 від 21.06.17 року, №02-11/13 від 27.10.2017 року, №02-11/15 від 12.12.2017 року, телефонограма від 06.12.2017 року, докладні записки викладачів ДХШ, акти, протоколи зборів ПК, листки непрацездатності і новий наказ суперечить нормам матеріального права.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його не доведеності належними та допустимими доказами та не обґрунтованості. Суд встановив, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40, ст. 147 КЗпП України, через прогул без поважних причин, а саме: відсутність на роботі 07, 08 та 09 грудня 2017 року, з 22 грудня 2017 року є законним ї обґрунтованим.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_1 . В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення, ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Основними доводами апеляційної скарги є відсутність систематичного порушення позивачем трудових обов`язків, тому звільнення позивача відбулось у не законний спосіб.

При цьому посилається на неправомірність наказу №02-10/21 від 16 лютого 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з 22.12.2017 року, оскільки працівник може бути звільнений у день видання наказу про звільнення або у будь-який інший день після видання наказу. Також апелянт посилається на наявність в матеріалах справи поважних підстав її відсутності на робочому місці 07.12.2017 року, 08.12.2017 року, 09.12.2017 року.

На апеляційну скаргу представником Комунального позашкільного навчального закладу «Дитяча хореографічна школа м. Одеси» було подано відзив, яким заперечує проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність тверджень позивача щодо узгодження відсутності її на робочому місці 07.12.2017 року, 08.12.2017 року та 09.12.2017 року. При цьому в матеріалах справи містяться докази, надані саме позивачем щодо її відсутності в Україні у вказані дати. Зміна дати видання наказу про звільнення обумовлена тим, що в періоди з 11.12.2017 року по 15.12.2017 року та з 16.12.2017 року по 21.12.2017 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, про що Комунальний позашкільний навчальний заклад «Дитяча хореографічна школа м. Одеси» не мав відомостей при виданні наказу від 13.12.2017 року. При цьому, видавши новий наказ від 16.02.2018 року замість скасованого підстава звільнення ОСОБА_1 залишилася незмінною.

Згідно ч. 1 ст. 269 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Пунктом 2 частини 1 статті 274 ЦПК України встановлено спрощений порядок розгляду справ, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справа за даною категорією відноситься до переліку справ, які підлягають розгляду у порядку спрощеного провадження, тому відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, п. 1 ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, підлягає розгляду апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Пленум Верховного Суду України в постанові №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами) в пункті 23 роз`яснив, що за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково, і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року.

Згідно ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця після його виявлення, не рахуючи часу тимчасової непрацездатності чи відпустки; та не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відсутність таких пояснень не перешкоджає застосуванню стягнення, якщо власник зможе довести те, що пояснення від працівника він зажадав, але працівник їх не надав (належним чином складений акт на підтвердження відмови працівника дати пояснення по суті порушення трудової дисципліни). Будь-які акти на підтвердження відмови працівника дати пояснення по суті порушення трудової дисципліни у матеріалах справи відсутні.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо.

З аналізу норм трудового права, що регулює дані правовідносини, зокрема порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності, слід дійти висновку, що для правомірного притягнення до дисциплінарної відповідальності необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника і які прямо випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку та пов`язані з ним, та прямо на нього покладені; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків як проступок має бути винним і не пов`язаним з поважними причинами; для накладення дисциплінарного стягнення має бути встановлена подія (проступок) і обов`язково вина працівника, і дані обставини (подія і склад порушення) мають бути доведені саме роботодавцем, є неприпустимим перекладення на працівника обов`язку по доказуванню своєї невинуватості. Щодо процедури застосування дисциплінарного стягнення працівнику має бути надана можливість дати письмові пояснення; для надання пояснень працівник повинен знати конкретно за який проступок він притягається до дисциплінарної відповідальності.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працювала на посаді викладача-хореографа ДХШ м. Одеси з 01 вересня 2013 року згідно наказу від 31.08.2013 року №26 до 22 грудня 2017року, звільнена за наказом від 16.02.2018 року за 02-10/21 «Про скасування наказу №02-10/74 від 13.12.2017 року та про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення викладача - хореографа ОСОБА_1 »

Наказом ДХШ №02-10/74 від 13.12.2017 року «Про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення викладача-хореографа ОСОБА_1 » викладач-хореограф ОСОБА_1 була звільнена з ініціативи власника з займаної посади за порушення трудової дисципліни з 14 грудня 2017 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 та ст. 147 КЗпП України, тобто за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

05.12.2017 року позивачка звернулася до директора ДХШ з заявою (вх. №01-07/43) про надання відпустки без збереження заробітної плати, без зазначення причини такої відпустки.

06.12.2017 року відповідач, розглянувши заяву ОСОБА_1 про надання відпустки, Наказом ДХШ №02-10/70 від 06.12.2017 року «Про відпустку без збереження заробітної плати викладача-хореографа ОСОБА_1 » відмовив ОСОБА_1 у наданні відпустки без збереження заробітної плати за відсутністю підстав, передбачених ст. 25 Закону України від 15 листопада 1996 poкy №504/96-ВР «Про відпустки» .

Проте, ОСОБА_1 , отримавши відмову роботодавця у наданні відпустки без збереження заробітної плати, при відсутності підстав, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», за яких працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати, а також відсутність угоди між нею та роботодавцем щодо надання такої відпустки, самовільно, без поважних причин не вийшла на роботу 07.12.2017 року, 08.12.2017 року та 09.12.2017 року.

В суді першої інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що вона була відсутня без законних підстав на роботі 07, 08, 09 грудня 2017 року, оскільки знаходилась за межами України разом с сином, який брав участь у конкурсі. Проте, така заява повинна бути подана керівництву заздалегідь і з зазначенням поважності причини відсутності на роботі.

Матеріали справи містять копії її паспорта НОМЕР_1 , виданого 13.04.2017 року в Республіці Молдова на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її сина ОСОБА_3 : паспорт НОМЕР_2 , виданого 08.07.2015 року в Республіці Молдова на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно відбитків штампів органів Державної прикордонної служби України, проставлених в паспортах ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3 , зазначені особи 07 грудня 2017 року виїхали з території України у пункті пропуску через державний кордон України на кордоні з Польщею Краківець, що входить до складу митного посту «Краковець» Львівської митниці, та повернулися до України через цей же пункт пропуску 10 грудня 2017 року. Таким чином, ОСОБА_1 представила суду докази перебування її з 07 по 10 грудня 2017 року поза межами України.

Обґрунтовуючи незаконність оскаржуваного наказу ДХШ №02-10/74 від 13.12.2017 року, позивач посилається на ч. 3 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Таким чином, позивачем не заперечуються підстави, з яких роботодавцем проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), а лише вказується на неприпустимість звільнення ОСОБА_1 в період її тимчасової непрацездатності, який тривав з 11 по 21 грудня 2017 року.

ОСОБА_1 12 грудня 2017 року була присутня на засіданні профспілкового комітету ДХШ, на вимогу пояснити про причини порушення нею трудової дисципліни - це відсутність на роботі 07, 08 та 09 грудня 2017 року, запропонувала звертатися до неї письмово з запитами, що відображено в протоколі засідання профспілкового комітету ДХШ №24 від 12.12.2017 року.

На цьому засіданні директором ДХШ ОСОБА_5 запропоновано звільнити ОСОБА_1 з посади викладача- хореографа ДХШ на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 і ст. 147 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин. Члени профспілкового комітету з питання надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади викладача-хореографа ДХШ м. Одеси проголосували одноголосно «за».

ОСОБА_1 не підтверджує свою відсутність при проведенні засідання профкомітету жодними доказами, копія протоколу якого в матеріалах справи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що вона була на робочому місці в школі в період находження на лікарняному, тому що готувала учнів до виступу, але відмовилась пояснити, якою установою відкрито лікарняний лист, при цьому не надавши будь-які довідки з медичної установи про находження на лікуванні та відкриття лікарняного листа, як і не надала лікарняні листи.

Відповідач пояснив, що про листи непрацездатності, а саме: АГШ №863238 від 15.12.2017 (підтверджує непрацездатність ОСОБА_1 з 11.12.2017 року по 15.12.2017 року), НОМЕР_3 №760303 від 16.12.2017 року (підтверджує непрацездатність ОСОБА_1 з 16.12.2017 року по 21.12.2017 року ), керівництво ДХШ дізналася лише після відкриття судом провадження у справі.

Після чого, відповідачем - роботодавцем прийнято наказ ДХШ №02-10/21 від 16.02.2018 року «Про скасування наказу №02-10/74 від 13.12.2017 року про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення викладача-хореографа ОСОБА_1 », яким було змінено дату звільнення ОСОБА_1 з роботи, а саме з 14 грудня 2017 року на 22 грудня 2017 року, тобто від дня наступного за днем закінчення періоду звільнення від роботи, зазначеного в листі непрацездатності НОМЕР_3 №760303 від 16.12.2017 року, що підтверджує непрацездатність ОСОБА_1 з 16.12.2017 року по 21.12.2017 року.

Підстава для звільнення ОСОБА_1 , як в наказі ДХШ №02-10/74 від 13.12.2017 року, так і в наказі ДХШ №02-10/21 від 16.02.2018 року, залишилася незмінною, а саме: п. 4 ч. 1 ст. 40 та ст. 147 КЗпП України, тобто за прогул, у в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

На підтвердження відсутності ОСОБА_1 на роботі: 07, 08 та 09 грудня 2017 року в матеріалах справи містяться докази: акт від 11 грудня 2017 року про вихід ОСОБА_1 на роботу; акт від 12 грудня 2017 року про вихід ОСОБА_1 на роботу; акт від 07 грудня 2017 року про невихід ОСОБА_1 на роботу; акт від 08 грудня 2017 року про невихід ОСОБА_1 на роботу; акт від 09 грудня 2017 року про невихід ОСОБА_1 на роботу; телефонограма від 06.12.2017 року з номера телефона НОМЕР_4 на номер телефона НОМЕР_5 про необхідність з`явитися ОСОБА_1 на роботу для ознайомлення з наказом №02-10/70 від 06.12.2017р. про відмову у наданні ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати; книга реєстрації вихідних документів №01-08, що ведеться з 03.01.2013р. (титульна сторінка та сторінка із записом №205 від 06.12.2017р. про реєстрацію телефонограми ОСОБА_1 від 06.12.2017р.); доповідна концертмейстера Золотовської Г.П . від 08.12.2017 року вх.№01-07/47 про відсутність ОСОБА_1 на роботі 07 грудня 2018 року; книга реєстрації вхідних документів №01-07, що ведеться з 20.01.2016 року (титульна сторінка та сторінка із записом №47 від 08.12.2017 року та №50 від 08.12.2017 року про реєстрацію докладної ОСОБА_7 ); доповідна концертмейстера ОСОБА_7 від 08.12.2017 року вх. №01-07/50; Книга реєстрації вхідних документів №01-07, що ведеться з 20.01.2016 року (титульна сторінка та сторінка із записом №50 від 08.12.2017 року про реєстрацію докладної ОСОБА_7 ); службові доповідні заступника з навчально-виховної роботи ОСОБА_9 про відсутність ОСОБА_1 на роботі 07, 08 та 09 грудня 2017 року; доповідна педагога ОСОБА_8 від 08.12.2018 року на імя завідуючого навчальною частиною ДХШ ОСОБА_9 про відсутність ОСОБА_1 на роботі 07 грудня 2017 року, вх. №01-07/48; Доповідна педагога ОСОБА_11 від 08.12.2018 року на ім`я завідуючого навчальною частиною ДХШ ОСОБА_9 про відсутність ОСОБА_1 на роботі 08 грудня 2017 року, вх. №01-07/49 (т.1 а.с.205-235).

Відповідно п. 24 Постанови Пленуму ВСУ при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Пунктом 18 Постанови Пленуму ВСУ зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

13.12.2017року ДХШ було видано наказ №02-10/74 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення викладача-хореографа ОСОБА_1 Підставою для видання цього наказу послугували факти невиходу ОСОБА_1 на роботу 07.12.2017 року, 08.12.2017 року, 09.12.2017 року без поважних причин, тобто неодноразове грубе порушення трудової дисципліни, що зафіксовано вищезазначеними доповідними працівників ДХШ та актами.

14.12.2017 року ОСОБА_1 відмовилась ознайомлюватись із оспорюваним наказом, як із іншими документами. Після чого нею було подано заяву, в якій вказувалося про те, що нею 05.12.2017 року вона зверталась з заявою, згідно якої вона бажала отримати відпустку без збереження заробітної плати в період з 07.12.2017 року по 11.12.2017 року в зв`язку з необхідністю медичного огляду. В цій же заяві позивач підтверджує факт свого находження на робочому місці, була ознайомлена з наказом №02-10/74 та, висловивши свою незгоду з ним, заявила, що знаходиться у стані непрацездатності.

16.02.2018 року ДХШ було винесено наказ №02-10/21, яким скасовано оскаржуваний наказ про звільнення, змінено дату звільнення позивача згідно наданих ним до суду листків непрацездатності, Позивачу направлено відповідного листа із вимогою надати оригінали необхідних документів для проведення розрахунку при звільненні.

Посилання апеляційної скарги щодо результатів комплексної перевірки КПНЗ «Дитяча хореографічна школа м. Одеси», яка відбулася за зверненням ОСОБА_1 та інших батьків висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки зазначено наступне: «враховуючи, що викладачу ОСОБА_1 було відмовлено у наданні відпустки без збереження заробітної плати, її відсутність у період з 07.12.2017 року по 09.12.2017 року слід розглядати як прогул».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 та ст. 147 КЗпП України, через прогул без поважних причин, є законним ї обґрунтованим.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необгрунтовані, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги.

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначна, тому у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець