Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 564/2512/18

провадження № 61-12352св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Костопільський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, заступник начальника Костопільського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Сягровець Вадим Миколайович,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2019 року у складі судді Грипіч Л. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Костопільського районного відділу Державної виконавчої служби (далі - РВ ДВС) Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, заступника начальника Костопільського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Сягровця В. М., третя особа -- ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади.

Позовна заява мотивована тим, що постановою заступника начальника Костопільського РВ ДВС Сягровця В. М. від 05 вересня 2017 року відкрито виконавче провадження з виконання ухвали Костопільського районного суду від 29 серпня 2017 року у справі № 564/1722/17 та накладено арешт на майно ОСОБА_2 - частину лінії з виготовлення пелет, що перебуває за адресою - АДРЕСА_1 шляхом заборони відчуження.

Вказували, що заступник начальника Костопільського РВ ДВС Сягровець В . М. протиправно, з корисливих мотивів, діючи на користь третіх осіб, описав належне ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, що знаходилося за зовсім іншою адресою, ніж вказано в ухвалі, та склав акт опису й арешту майна від 05 вересня 2017 року. При цьому, безпідставно передав вказане майно на зберігання сторонній особі - своєму знайомому - ОСОБА_3 , а також й інше майно ОСОБА_1 , яке не має жодного відношення до згаданого виконавчого провадження та ухвали Костопільського районного суду.

Зазначали, що за вказаною ОСОБА_3 адресою згадане майно не зберігається і на даний час ним втрачене.

Постановою заступника начальника Костопільського РВ ДВС Сягровця В. М. від 07 вересня 2017 року закінчено вказане виконавче провадження.

У подальшому, постановою начальника управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 12 вересня 2017 року № 13/03/17 призначено перевірку вказаного виконавчого провадження.

Згідно із інформацією з листа Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 23 березня 2018 року, дії заступника начальника Костопільського РВ ДВС Сягровця В. М., в межах виконавчого провадження № 54629666, визнано такими, які вчинено з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із чим державного службовця притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани. Вказане стягнення ним у встановленому законом порядку не оскаржувалося та є чинним.

Вказували, що внаслідок протиправних дій заступника начальника Костопільського РВ ДВС Сягровця В. М . відібрано належне їм дороге майно, виробництво припинено, понад 30 працівників залишилися без засобів для існування, а вони зазнали великих збитків, оскільки втратили власну справу.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на їх користь матеріальну шкоду у сумі 2 560 900 грн, завдану протиправними діями державного виконавця Сягровця В. М. при виконанні ухвали Костопільського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2017 року у справі № 564/1722/17, а також стягнути 100 000 грн моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу адвоката і судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не доведено як завдання їм шкоди при здійсненні виконавчого провадження, так і не підтверджено права власності на спірне майно, а саме частини лінії з виготовлення пелет (обладнання В-6 для переробки тирси і виробництва гранул, Чехія).

Крім того, суд вказав, що позивачі не просили залучити до участі у справі в якості співвідповідача територіальний орган Державного казначейства України, який повинен бути одним з відповідачів у такій категорії справ.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2019 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи, встановивши всі фактичні обставини справи, необхідні для її вирішення, з додержанням норм матеріального та процесуального права правильно визначився із спірними правовідносинами та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

При цьому апеляційний суд надав правову оцінку та відхилив усі доводи апеляційного скарги позивачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити їх позов.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно оцінили надані ними докази щодо належності їм майна, яке було втрачене внаслідок неправомірних дій державного виконавця.

Вказують, що суд першої інстанції безпідставно вказав про незалучення в якості співвідповідача територіальний орган Державного казначейства України, оскільки сам міг залучити до участі у справі вказану особу. Вважають, що відмова у задоволенні позову з цих підстав є протиправною.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2019 року начальник Костопільського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи скарги є необґрунтованими та недоведеними, і це було досліджено судами попередніх інстанцій.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній осо6і незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснені повноважень відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим, органом місцевого самоврядування незалежно під вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтованого виходив з того, що ними не доведено належними та допустимими доказами того, що майно, яке було вилучено та передано на зберігання третій особі в рамках виконавчого провадження, а саме частина лініїз виготовлення пелет (обладнання В-6 для переробки тирси і виробництва гранул, Чехія), належить їм, а також завдання їм будь якої реальної шкоди вказаними діями.

При цьому, суди попередніх інстанцій дослідили усі надані сторонами докази та надали їм належну правову оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не було взято до уваги, що внаслідок протиправних дій заступника начальника Костопільського РВ ДВС Сягровця В . М. відібрано належне їм дороге майно, виробництво припинено, понад 30 працівників залишилися без засобів для існування, а вони зазнали великих збитків, оскільки втратили власну справу, не можуть братися до уваги, оскільки вказані обставини позивачі під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій не довели належними та допустимими доказами, що згідно із вимогами статей 12, 81 ЦПК України є їх процесуальним обов`язком. Такі їх доводи будуються виключно на їх твердженнях, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Посилання заявників на те, що суд першої інстанції повинен був за власної ініціативи залучити до участі у справі в якості співвідповідача територіальний орган Державного казначейства України, є безпідставним, оскільки суперечить правилам статті 51 ЦПК України.

Колегія суддів враховує, що незалучення територіального органу Державної казначейської служби України до участі у справі не стало єдиною та вирішальною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не довели обґрунтованості своїх позовних вимог по суті.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачами норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі позивачів доводи фактично є відтворенням їх апеляційної скарги, вони були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Крім того, варто зазначити, що доводів щодо неправильного застосування судами норм матеріального права касаційна скарга взагалі не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 18 лютого 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк