Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 754/10208/16-ц

провадження № 61-28759св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва у складі судді

Журавської О. В. від 20 липня 2017 року та рішення Апеляційного суду

м. Києва у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

від 06 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 19 березня 2004 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 4 293,76 грн зі сплатою 2,75% на місяць та зі строком повернення до 18 березня 2005 року.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань, банк просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 17 червня 2016 року складала 127 441,69 грн, із яких: 4 293,76 грн - заборгованість за кредитом; 32 299,85 грн - проценти за користування кредитом;

90 848,08 грн - пеня.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк вже звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який рішенням суду від 13 лютого 2006 року був задоволений, а тому стягнення повторно суми боргу за тілом кредиту призведе до подвійної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення, що заборонено статтею 61 Конституції України. Суд вважав, що нараховані банком проценти та пеня стягненню не підлягають, оскільки такі нараховані після закінчення строку дії кредитного договору (18 березня 2005 року).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року в частині стягнення заборгованості за відсотками та пенею скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині з інших правових підстав. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту відповідають вимогам закону, однак суд не звернув уваги на те, що до моменту належного виконання позичальником рішення суду про стягнення заборгованості, кредитор має право на одержання від боржника процентів та штрафних санкцій, передбачених договором. Разом з тим, банк звернувся до суду із пропуском строку позовної давності щодо стягнення процентів та пені, оскільки про порушення своїх прав він дізнався 11 квітня 2008 року (сплата позичальником заборгованості за рішенням суду), а позов подав лише 29 липня 2016 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 257 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник неналежним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, кредитний договір не є розірваним чи припиненим. Банк має право на отримання процентів та пені в межах позовної давності.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У грудні 2017 року від ОСОБА_2 надійшли заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 березня 2004 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 4 293,76 грн зі сплатою 2,75% на місяць та зі строком повернення до

18 березня 2005 року.

21 листопада 2005 року банк звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 6 964,73 грн, яка складалася із: 4 293,76 грн - тіло кредиту; 2 182,17 грн - проценти; 488, 80 грн - пеня, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 лютого 2006 року задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку

4 323,35 грн.

Звертаючись до суду із цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконала, унаслідок чого у неї перед банком станом на 17 червня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 127 441,69 грн, яка складається із: 4 293,76 грн - заборгованість за кредитом; 32 299,85 грн - проценти за користування кредитом; 90 848,08 грн - пеня.

Вирішуючи спір в частині стягнення процентів та пені, суд апеляційної інстанції виходив із пропуску банком строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, а тому вважав за можливе застосувати наслідки спливу позовної давності, встановлені частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна з огляду на таке.

Позиція Верховного Суду

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині стягнення процентів та пені, то відповідно до статті 400 ЦПК України законність рішень в іншій частині колегією суддів не перевіряється.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК Українипозовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У справі, яка переглядається, строк кредитного договору встановлений сторонами до 18 березня 2005 року.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 18 березня 2005 року (сплив строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів є необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції на зміст статей 256, 267 ЦК України, відповідно до яких відмова у позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду можлива лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим, уваги не звернув.

З огляду на безпідставність позовних вимог, суд апеляційної інстанції необґрунтовано застосував наслідки спливу позовної давності до цих вимог.

Установивши, що банк втратив право нараховувати проценти та пеню після закінчення строку дії кредитного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині у зв`язку із необґрунтованістю вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Доводи касаційної скарги про обґрунтованість позовних вимог банку щодо стягнення процентів та пені у зв`язку із невчасним виконанням умов кредитного договору безпідставні та суперечать правовій позиції Великої Палати Верхового Суду, викладеній у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), щодо неможливості стягнення процентів та пені поза межами строку кредитування.

Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, оскільки у позивача було відсутнє право стягувати проценти та пеню після закінчення строку дії кредитного договору, а при наявності судового рішення про стягнення цих сум, вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог в цій частині.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог банку про стягнення процентів та пені, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно з статтею 413 ЦК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення процентів та пені скасувати і залишити в цій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва

від 20 липня 2017 року.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович