Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 148/1821/16-ц

провадження № 61-22858 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,

Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

треті особи: Тульчинська державна нотаріальна контора Вінницької області Державна реєстраційна служба у Тульчинському районі Вінницької області;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 листопада 2016 року у складі судді Робак С. О. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів Луценка В. В., Денишенко Т. О., Берегового О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_3 , треті особи: Тульчинська державна нотаріальна контора Вінницької області, Державна реєстраційна служба у Тульчинському районі Вінницької області, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що 15 грудня 1988 року між ОСОБА_4 , яка є її матір`ю, та ОСОБА_3 , яка є її рідною сестрою, був укладений договір дарування 12/25 частин житлового будинку

АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Вважала, що укладений договір дарування є недійсним, оскільки порушує вимоги статей 203, 215 ЦК України, а саме: відповідач ОСОБА_3 обманим шляхом, скориставшись похилим віком ОСОБА_4 , змусила останню його підписати, хоча її мати мала намір укласти заповіт чи договір довічного утримання. Зазначала, що відповідач уникає зустрічей з нею та обговорень щодо належного оформлення спадкового майна матері.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати вказаний договір дарування 12/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 недійсним та визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів того, що її мати - ОСОБА_4 уклала договір дарування внаслідок обману і збігу тяжких обставин та наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Спірний договір дарування відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності угоди та був спрямований саме на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також відповідає вимогам статті 244 ЦК УРСР щодо його нотаріального посвідчення. Суд першої інстанції зазначив, що позивач не навела поважні причини пропуску шестимісячного строку, передбаченого статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини після смерті її матері.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області

від 28 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що ОСОБА_4 у силу свого похилого віку або безпорадного стану не розуміла, який насправді підписала документ, а також доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 уклала даний договір дарування внаслідок обману і збігу тяжких обставин та наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах (статті 56,57 ЦК УРСР). Також зазначено, що відсутні будь-які підстави поважності пропуску ОСОБА_1 строку на прийняття спадщини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року касаційне провадження

у зазначеній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 мотивована тим, що про існування спірного договору дарування позивач не знала. Спірний правочин повинен бути визнаний судом недійсним у зв`язку з тим, що на момент його укладення не були дотримані вимоги статей 203, 215 ЦК України (моральні засади суспільства, необхідний обсяг дієздатності особи, яка вчиняє правочин, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, спрямованість на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Також зазначено, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби та безпомічного стану померлої, яка була учасником Великої Вітчизняної війни, постійно потребувала сторонньої допомоги і додаткових матеріальних коштів на ліки та її утримання. Вважає, що укладення договору дарування було вкрай невигідним для ОСОБА_4 ,

а сам правочин не відповідав її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися на той час.

Доводи особи, яка подала заперечення касаційну скаргу

ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначила, що судові рішення є законними та обґрунтованими, а тому просила залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_4 є матір`ю позивача - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 10) та відповідача - ОСОБА_3

05 грудня 1988 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування, згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла

у дар належний дарувальнику на праві приватної власності 12/25 частин житлового будинку, що знаходиться у по АДРЕСА_1 , який був посвідчений державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Вінницької області

(а. с. 37-39).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Оскільки договір дарування було укладено у 1988 році, то спір про визнання договору недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними

на момент його укладення, тобто ЦК УРСР 1963 року (пункт 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України).

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність (частина перша статті 243 ЦК УРСР).

Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК УРСР ).

Згідно з частиною першою статті 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 56 ЦК УРСР повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації (частина перша статті 57 ЦК УРСР).

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог

і заперечень.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, встановивши, що відсутні підстави, передбачені статями 56, 57 ЦК УРСР, для визнання договору дарування від 15 грудня 1988 року недійсним дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно із частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів існування поважних причин, які перешкодили їй подати заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця у визначений законом шестимісячний строк.

Обов`язок доведення поважності пропуску строку для прийняття спадщини покладається на спадкоємця.

Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини без поважних причин, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник