РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Ведмідь Н.В.,

за участю секретаря Ярошовець В. Б.,

учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3, звертаючись з позовом до суду, просить суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її користь для утримання сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення рішення до суду та до повноліття дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що дитина проживає з позивачкою, відповідач не цікавиться життям дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, інших утриманців не має, офіційно не працює, однак має підробіток.

Відповідач відзив не подав, про наявність поважних причин, які перешкоджають його подачі, суд не повідомлено, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому позов підтримала та просила його задовольнити, додатково пояснила, що позивач перебуває на лікуванні за кордоном, не працевлаштована та є інвалідом 3 групи, дитина проживає за місцем проживання позивача та відповідача, відповідач кошти на утримання сина не надає, надає йому певні кошти на різноманітні витрати.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказав, що офіційно не працевлаштований, однак має підробіток, матеріальну допомогу сину надає, син періодично проживає разом з ним або з бабусею, позивач при цьому проживає в Польщі.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка неповнолітній ОСОБА_4 вказав, що він проживає періодично і з матір'ю та бабусею, і з батьком, навчається у Житомирському агротехнічному коледжі на безоплатній основі, отримує стипендію. Матеріальну допомогу надають йому і мати, і батько. Додаткової матеріальної допомоги від батька не потребує. Підтвердив, що матір його проживає в Польщі, який термін він не пам'ятає, однак на новий рік її вже не було.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, врахувавши покази свідка, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що заочним рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24.05.2012 року шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, розірвано (а.с. 5).

У шлюбі 30.07.2002 року у сторін народився син - ОСОБА_4 (а.с. 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір'ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов'язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім'ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Разом з тим, частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до позиції Пленуму Верховного Суду України, яка викладена у п. 17 Постанови № 3 від 15.05.2016р. «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Із зазначеного слідує, що право на отримання аліментів на утримання неповнолітньої дитини має той із батьків, з ким вона проживає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено у судовому засіданні із пояснень сторін та неповнолітньої дитини, на утримання якої позивачка просить стягнути аліменти - ОСОБА_4, який був допитаний у судовому засіданні у якості свідка, ОСОБА_4 постійно з матір'ю не проживає, позивачка перебуває у Польщі, що не заперечувалося сторонами по справі, дитина періодично проживає з матір'ю, бабусею та батьком, витрати на утримання дитини несуть обидві сторони.

У матеріалах справи міститься довідка, яка видана Товариством з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Домком Житомир» № 1008 від 18.09.2018 року, про те, що позивачка ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 Склад родини: 3 особи, син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4

Однак суд критично відноситься до даної довідки, оскільки її зміст підтверджує місце реєстрації дитини, а не те, що дитини фактично постійно проживає з матір'ю.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Врахувавши вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що неповнолітня дитина, на утримання якої позивачка просить стягнути аліменти, проживає разом з нею та перебуває на її одноособовому утриманні, що суперечить нормі ч. 3 ст. 181 СК України, тому позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 141, 150, 180-184, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 12, 76-82, 141, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1).

Відповідач: ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_3).

Повне судове рішення складено 12.02.2019 року.

С у д д я: