ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2050/19 Справа № 202/3060/18 Категорія 48 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року

по цивільній справі за позовом Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа - Центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про відібрання дитини у батька без позбавлення батьківських прав, визнання місця проживання дитини; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 з позовною заявою про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та визначення її місця проживання.

Позовна заява Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради мотивована тим, що згідно зі Свідоцтвом про народження дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1 від 25.04.2018 року, виданого повторно Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1349, батьком дитини є - ОСОБА_1, матір"ю - ОСОБА_3. В поле зору служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради малолітня дитина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, потрапила після отримання листа від Новомосковського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 04.05.2018, вих. № 195/1-сжо, в якому було зазначено, що батько ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, нещодавно встановив батьківство по відношенню до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, забрав хлопчика від матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та не має наміру повертати дитину до матері. Службою у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради спільно з центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у місті Дніпрі ради здійснено вихід за адресою мешкання громадянина ОСОБА_1, а саме за адресою: АДРЕСА_1. Були обстежені умови проживання, отримано письмове пояснення від відповідача, з яких вбачається, що останній згоден налагодити відносини з ОСОБА_3 з метою повернення малолітнього сина на спільне проживання до матері та мав намір оформити нотаріально завірену згоду, в якій буде зазначено, що матір дитини не буде перешкоджати батьку бачитись із сином у вихідні дні. Пізніше, ОСОБА_1 повідомив, що проходить зі своїм малолітнім сином лікарів, створив власну медичну картку для дитини, планує оформлювати дитину до дитячого садочка та взагалі змінив свою думку з приводу оформлення нотаріально завіреної згоди, стверджуючи, що не збирається повертати дитину до матері. Також, позивачем встановлено, що 20.05.2018 року між батьками дитини виникла сварка, внаслідок якої малолітньому ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, було завдано чисельні травми та бригадою швидкої допомоги дитина була доставлений до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради у реанімаційне відділення. 24.05.2018 року відбулось засідання виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, на якому було прийнято рішення про негайне відібрання дитини ОСОБА_2 від батьків ОСОБА_3, ОСОБА_1 та його влаштування до державного закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Під час розгляду справи в суді позивачем уточнено заявлені вимоги.

В уточненому позові Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради посилається на те, що 20 червня 2018 року Комунальним закладом «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проведено психодіагностичне обстеження, за результатами якого батько дитини має виражений авторитарний рівень контролю. Також зазначили, що листом від 12.06.2018 року, вих. № 722, Комунального закладу «Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради позивача проінформовано про те, що стан дитини задовільний та матір дитини весь час знаходилась у відділені по догляду за дитиною. З огляду на вищевикладене, вважали за доцільним негайно відібрати малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без позбавлення батьківських прав та визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір'ю, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

19 червня 2018 року відповідачкою ОСОБА_3 подано зустрічний позов до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання, який ухвалою судді від 19 червня 2018 року об'єднано в одне провадження з первісним.

В обґрунтування зустрічних вимог ОСОБА_3 посилається на те, що згідно зі свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 25.04.2018 року батьками дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, являються вона, ОСОБА_3, та відповідач ОСОБА_1, батьківство якого було встановлено за рішенням суду. Відповідач шляхом викрадення самовільно змінив місце проживання дитини, яка від самого народження проживала з матір'ю. З зазначеного приводу ОСОБА_3 зверталась з відповідними заявами до Національної поліції України, а також до Органу опіки та піклування за місцем мешкання. Проте вказаними компетентними органами ОСОБА_3 було роз'яснено механізм судового врегулювання вказаного питання. Вказала, що на даний час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, має постійне місце проживання, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягалась, на обліку в лікарів психіатра чи нарколога не перебуває, спиртними напоями чи наркотичними речовинами не зловживає, має нормальний стан здоров'я. За місцем мешкання характеризується виключно позитивно. Матір'ю створені усі належні умови для нормального фізичного та психічного розвитку дитини. В свою чергу, батько дитини як по відношенню до дитини, так і по відношенню до ОСОБА_3 постійно вдається до протиправної поведінки: самочинно шляхом викрадення змінив місце проживання дитини, ввів в оману матір дитини та органи опіки та піклування щодо свого наміру нотаріально укласти договір про його участь у спілкуванні з дитиною, під час знаходження дитини з матір'ю в лікарні прийшов туди у стані алкогольного сп'яніння, з алкогольними напоями та в присутності своєї дитини та інших дітей у палаті вдарив позивачку ОСОБА_3 Крім того, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини та її утримання не надає. У зв'язку з цим просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з матір'ю ОСОБА_3, стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 3 000 гривень, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, щомісячно але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дорослу особу, починаючи стягнення з 19.06.2018 року, до досягнення дитиною трьох років.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року.

Позовні вимоги Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про відібрання дитини у батька без позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини - задоволено частково.

Відібрано малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, у його батька - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, без позбавлення його батьківських прав та передати малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, його матері - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, проживає за адресою: АДРЕСА_2

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 60 коп.

В іншій частині позову - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання - задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, з матір'ю - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, за місцем її проживання.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, , на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 19 червня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь держави судовий збір в розмірі 704 гривень 80 копійок.

В іншій частині зустрічного позову - відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що згідно копії Свідоцтва про народження НОМЕР_2, виданого повторно 25.04.2018 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1349, батьками дитини є: ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Як зазначає позивач у позовній заяві та пояснив представник позивача у судовому засіданні, в поле зору Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради малолітня дитина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, потрапила після отримання листа від Новомосковського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 04.05.2018, вих. № 195/1-сжо, в якому було зазначено, що батько ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, нещодавно встановив батьківство по відношенню до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, забрав хлопчика від матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та не має наміру повертати дитину до матері.

Також, як стало відомо позивачу, 20.05.2018 року між батьками дитини виникла сварка, внаслідок якої малолітньому ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, було завдано чисельні травми та бригадою швидкої допомоги дитина була доставлений до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна дитяча клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради.

Проте, дана обставина не підтверджується належними доказами.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист Слідчого управління Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, в якому зазначається що звернення ОСОБА_1 від 05.07.2018 року, 09.07.2018 року та 10.07.2018 року на неналежне досудове розслідування обставин ДТП від 20.05.2018 року, унаслідок якої ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, визнання ОСОБА_1 потерпілим. 20.05.2018 року СУ ГУНП за даним фактом ДТП розпочато кримінальне провадження № 0000481 за ч. 2 ст. 286 КК України.

21 травня 2018 року на адресу начальника Служби у справах дітей виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради надійшов лист головного лікаря Дніпропетровської обласної дитячої клінічної лікарні Дніпропетровської обласної ради з якого вбачається, що дитина ОСОБА_2, 2016 року народження, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії КЗ «ДОДКЛ» ДОР» з 20.05.2018 року з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку 1 ст. лінійний перелом лівої тім'яної кістки, перелом правої стегнової кістки зі зсувом, травматичний шок 1 ст. Стан дитини важкий (а.с. 8).

24 травня 2018 року виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпрі ради прийнято рішення про негайне відібрання дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батьків у зв'язку з виникненням безпосередньої загрози для життя і здоров'я дитини до вирішення питання в судовому порядку (а.с. 9).

Згідно листа в.о. заступника директора з хірургічної роботи Дніпропетровської обласної дитячої клінічної лікарні Дніпропетровської обласної ради Гладкого О.П. станом на 12 червня 2018 року стан дитини ОСОБА_2, 2016 року народження, задовільний, дитина знаходиться на стаціонарному лікуванні. Мама весь час знаходиться у відділенні по догляду за дитиною (а.с. 75).

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із ч.1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 8 Постанови КМУ від 24.09.2008 р. № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров'ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють.

Згідно ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або Органу опіки та піклування.

Згідно з п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України, суд може постановити таке рішення у випадку, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз'яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу.

При винесенні вказаного рішення суд враховує й положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

20 червня 2018 року Комунальним закладом «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проведено психодіагностичне обстеження.

За результатами якого батько дитини має високий рівень тривожності, фрустрації, ригідності та агресивності. При вирішенні конфліктних ситуацій він намагається відстоювати свою власну точку зору, встановлюючи свої жорсткі вимоги та правила.

Результати методики "PARI" показали, що ОСОБА_1 здатний до створення постійної безпеки для дитини.

Згідно результатів психологічного обстеження ОСОБА_3 було виявлено, вона має середній рівень тривожності, фрустрації та ригідності. Агресивність в конфліктних ситуаціях може проявлятися як механізм психологічного захисту.

Результатами методики "PARI" показали, що між ОСОБА_3 та дитиною існує оптимальний емоційний контакт.(а.с. 82).

Крім того, в матеріалах справи наявний висновок Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, згідно якого ОСОБА_3 просила притягнути до відповідальності ОСОБА_1, оскільки останній словесно погрожував їй фізичною розправою(.а.с.52).

Суд апеляційної інстанції , у зв'язку з наведеним, наданими сторонами доказами, урахувавши вимоги ст. 7, 160-162 СК України та обставини справи, погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач самоправно, без згоди матері, забрав у неї малолітню дитину, тому має повернути її матері і на даний час є підстави для відібрання дитини від відповідача ОСОБА_1, оскільки атмосфера в сім'ї неблагонадійна для дитини, для її розвитку, загрозлива для її здоров'я та життя, враховуючи вік дитини і обставини поведінки ОСОБА_1

Що стосується вимог про визначення місця проживання дитини, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно положення ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як встановлено судом, батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, є ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

На даний час мати ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, проживає: АДРЕСА_2 (а.с.42).

Згідно наданих ОСОБА_3 характеристик сусідів, медичних довідок остання зарекомендувала себе позитивно, на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває (а.с.48, 49).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 08 червня 2018 року, проведеного на підставі заяви ОСОБА_3 за місцем її фактичного оживання (АДРЕСА_2) спеціалістами Служби у справах дітей встановлено задовільні умови, а саме: кімнати мебельовані, чисті, дитина має місце для відпочинку, іграшки для розвитку, наявна достатня кількість одягу для дитини відповідно до сезону (а.с. 50).

В свою чергу, з представлених суду доказів вбачається, що батько малолітньої дитини ОСОБА_1, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

За результатами психологічного обстеження ОСОБА_1 має високий рівень тривожності, фрустрації, ригідності та агресивності, здатний до створення постійної безпеки для дитини, що може негативно впливати на малолітню дитину та становити загрозу для її життя.

За таких умов є доцільним і у повному обсязі відповідним якнайкращим інтересам дитини є вирішення поряд з питанням про відібрання її від батька, питання про визначення місця її проживання та матеріального утримання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що батьком дитини за рішенням суду було встановлено батьківство щодо малолітнього ОСОБА_2 Після чого, відповідач ОСОБА_1 шляхом викрадення самовільно змінив місце проживання дитини, яка на законних підставах проживала з матір'ю.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи інтереси дитини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визначення місце проживання дитини разом з матір'ю ОСОБА_3

Що стосується розміру аліментів, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, апелянт не проти надавати матеріальну допомогу сину і надає її у розмірі 500 грн. на місяць, однак не у розмірі визначеному судовим рішенням.

Задовольняючі позовні вимоги у повному обсязі, суд посилався на те, що відповідач є молодою працездатною людиною, інших осіб на своєму утриманні не має, та послався на стан здоров'я малолітньої дитини ОСОБА_2, який з травня місяця перебуває на стаціонарному лікуванні у відділенні інтенсивної терапії. Поставлений дитині діагноз (закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку 1 ст. лінійний перелом лівої тім'яної кістки, перелом правої стегнової кістки зі зсувом, травматичний шок 1 ст.) свідчить про значні витрати, які дитина потребує для належного лікування, подальшої реабілітації та взагалі забезпечить їй достатній життєвий рівень, що включає харчування, одяг, гармонійний розвиток, освіту.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі.

Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ст. 27 Конвенції «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р., передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував матеріальний стан відповідача.

Крім того, позивачка не надала ні суду першої, ні апеляційної інстанції доказів розміру фактичних щомісячних витрат на утримання сина.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за можливе змінити розмір аліментів, зменшивши їх з 3 000 грн. до 1500 грн.

Крім того, ОСОБА_3 не позбавлена можливості звернутися з позовом про стягнення аліментів на додаткові витрати, які дитина потребує для належного лікування та подальшої реабілітації.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1- задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року- в частині присудженого до стягнення розміру аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 змінити, зменшивши з 3 000 грн. до 1500 грн.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року у іншій оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко