Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 686/16779/14-ц

провадження № 61-26055св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Грох Л. М., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 05 жовтня 2010 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір (без номера), за яким позичальник отримав кредит в сумі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 погодився з тим, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умови та Правила), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві. Позичальник не виконував взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 30 травня 2014 року в нього утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 13 860,39 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 4 890,68 грн; за процентами за користування кредитом - 7 833,50 грн; за штрафом (фіксована частина) - 500 грн; за штрафом (процентна складова) - 636,21 грн. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 березня 2016 року у складі судді Мазурок О. В. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що в позивача відсутній оригінал підписаної ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил, що підтверджується висновком від 04 лютого 2016 року, складеним за результатами проведеного в ПАТ КБ «ПриватБанк» службового розслідування. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення між сторонами у 2010 році кредитного договору (без номера) та отримання відповідачем кредиту в сумі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 05 жовтня 2010 року в розмірі 13 860,39 грн, з яких: 4 890,68 грн - заборгованість за кредитом, 7 833,50 грн - за відсотками, 500 грн - штраф (фіксована частина), 636,21 грн - штраф (процентна складова). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Копія анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил не є належним та допустимим доказом, оскільки в ПАТ КБ «ПриватБанк» відсутній її оригінал. Поряд з цим суд першої інстанції залишив поза увагою те, що на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору банк також надав підписану відповідачем довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій міститься інформація про розмір щомісячних платежів, терміни їх сплати, комісію, штрафні санкції за несвоєчасне погашення заборгованості, дату видачі кредиту, що засвідчує згоду позичальника з такими умовами кредитування. Крім того, під час видачі кредитної картки було ідентифіковано особу ОСОБА_1 - здійснено процедуру фотографування з розміщенням його фотографії у клієнтській базі банку.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 02 березня 2017 року, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 березня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачем кредиту в сумі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Судом апеляційної інстанції було відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою на рішення Хмельницької області від 16 березня 2015 року, а не від 16 березня 2016 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 травня 2018 року справу № 686/16779/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 05 жовтня 2010 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір (без номера), за яким позичальник отримав кредит в розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 погодився з тим, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві.

На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, крім копії анкети-заяви, позивач надавТарифи банку, Витяг з Умов та Правил, затверджених наказом від 06 березня 2010 року, виписку та розрахунок заборгованості, а також - підписану відповідачем довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій міститься інформація про розмір щомісячних платежів, терміни їх сплати, комісію, штрафні санкції за несвоєчасне погашення заборгованості, дату видачі кредиту.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 30 травня 2014 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість за кредитним договором від 05 жовтня 2010 року (без номера) в розмірі 13 860,39 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 4 890,68 грн; за процентами за користування кредитом - 7 833,50 грн; за штрафом (фіксована частина) - 500 грн; за штрафом (процентна складова) - 636,21 грн.

В суді першої інстанції ОСОБА_1 заперечував факт підписання кредитного договору та отримання ним грошових коштів у розмірі 5 000 грн за кредитною угодою від 05 жовтня 2010 року.

Висновком від 04 лютого 2016 року, складеним за результатами проведеного в ПАТ КБ «ПриватБанк» службового розслідування, підтверджується, що в позивача відсутній оригінал підписаної ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», не містить інформації про розмір наданих у кредит грошових коштів. Крім того, зазначена довідка стосується договору № SAMDN088, тоді як банк вказував про укладення між сторонами кредитної угоди від 05 жовтня 2010 року (без номера), за якою і здійснив розрахунок заборгованості.

Проходження відповідачем ідентифікації у ПАТ КБ «ПриватБанк» при оформленні у 2010 році картки також не підтверджує факту укладення між сторонами кредитного договору від 05 жовтня 2010 року (без номера) на умовах, визначених довідкою про умови кредитування за договором № SAMDN088.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що ОСОБА_1 заперечував факт отримання грошових коштів і підписання ним анкети-заяви, оригінал якої відсутній у кредитора, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не доведено належними та допустимими доказами факт укладення між сторонами 05 жовтня 2010 року кредитного договору (без номера) і надання банком відповідачу кредиту в сумі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки банком не доведено укладання кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми, а тому грошові суми згідно з умовами такого договору не можуть бути стягнуті з позичальника.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив 292,32 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 02 березня 2017 року скасувати, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 березня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 292 (двісті дев`яносто дві) грн 32 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов