ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/249/19 Справа № 205/5289/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Дніпропетровський науково-виробничий комплекс "Електровозобудування" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Дніпропетровський науково-виробничий комплекс "Електровозобудування" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства "Дніпропетровський науково-виробничий комплекс "Електровозобудування" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства "Дніпропетровський науково-виробничий комплекс "Електровозобудування" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2015 року - скасовано.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді електромонтера зв'язку вузла зв'язку четвертого розряду на Державному підприємстві «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування».

Стягнуто з Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.06.2015 року в сумі 11647,61 грн. без врахування податку.

Стягнуто з Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» в дохід держави судовий збір в сумі 1378,00 грн.

Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 3137,10 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року касаційну скаргу Державного підприємства "Дніпропетровський науково-виробничий комплекс "Електровозобудування" задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Державному підприємстві «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозбудування» на посаді електромонтера зв'язку 4 розряду (а.с.6).

Згідно з довідкою МСЕК №1 від 10 червня 2015 року ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи. Інвалідність встановлена безстроково за загальним захворюванням опорно-рухового апарату (а.с.9).

Відповідно висновку про умови та характер праці, позивачці рекомендовано легка фізична праця без тривалої ходи, фізичних навантажень. Рекомендовані такі посади: диспетчер, адміністратор, менеджер (а.с.9).

Враховуючи вимоги та рекомендації МСЕК, згідно акту від 24 червня 2015 року позивачці пропонувалися наявні на підприємстві робочі вакансії, від яких ОСОБА_1 відмовилася, що підтверджується складеним актом (а.с.36-37).

Протоколом засідання профспілки від 24 червня 2015 року надано згоду адміністрації на звільнення ОСОБА_1 з підприємства із посади електромонтера зв'язку 4 розряду вузла зв'язку, на підставі п.2 ст.40 КЗпП України (а.с.39).

Наказом №253 від 25 червня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозбудування» з роботи на підставі п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.7).

При звільненні ОСОБА_1, відповідачем було здійснено повний розрахунок у відповідності до вимог ст.116 КЗпП України, що встановлено під час розгляду справи та не заперечувалось сторонами.

З 02 липня 2015 року ОСОБА_1 зареєстрована в Ленінському районному центрі зайнятості м. Дніпропетровська та отримує допомогу по безробіттю (а.с.30).

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Як роз'яснено у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КзпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу законів про працю України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до ст. 170 КЗпП України працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

24 червня 2015 року ОСОБА_1 була ознайомлена та їй було запропоновано наявні вакансії (для використання праці інвалідів) в Державному підприємстві «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування». Позивач з наявними вакансіями ознайомилась, але наполягала на тому, що згодна працювати на посаді електромонтера.

Тобто ОСОБА_1 дає згоду працювати лише на посаді, робота на якій їй протипоказана за станом здоров'я.

Однак, у положенні про вузол зв'язку, з яким ознайомлена під підпис позивач, типовій характеристиці робіт електромонтера зв'язку четвертого розряду (ЕТКД № 56) міститься інформація про роботу, яку має виконувати позивач: технічне обслуговування, ремонт, виявлення та ліквідування пошкоджень лінійних ліній. На державному підприємстві, яке займає ЗОГа, розміщено телефонні лінії зв'язку довжиною близько 1 427 м (додатково за територією - 690 м). Такі лінії знаходяться як на повітряних розподільниках висотою 10-15 м так і в колодязях (58 шт.) під землею на глибині 1,5-3 м. (а.с. 41-45).

Таким чином, електромонтери в т.ч. четвертого розряду, виконують ремонтні роботи як на висоті, так і на глибині, враховуючи територію підприємства, довжину ліній працівники тривалий час перебувають на ногах та контактують з високою напругою.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що не встановлено та не доведено її невідповідності посаді електромонтера зв'язку 4-го розряду вузла зв'язку, суперечить наявній у матеріалах справи довідці МСЕК №1 від 10 червня 2015 року про її непридатність для роботи за посадою електромонтера зв'язку 4-го розряду вузла зв'язку за станом її здоров'я, а саме загальним захворюванням опорно-рухового апарату та рекомендовано легка фізична праця без тривалої ходи, фізичних навантажень.

На підставі викладеного, власник може звільнити працівника з мотиву його невідповідності роботі, яку він виконує (посаді, яку займає), за станом здоров'я (п.2 ст.40 КЗпП України) лише у двох випадках: а) за умови відмови працівника від переведення; б) якщо, згідно з медичним висновком, працівник визнається непрацездатним і не визначаються види робіт, які він може виконувати в силу такої його працездатності та необхідності охорони здоров'я.

Крім того, згідно довідки Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» станом на 26 червня 2015 року штатна одиниця електромонтера зв'язку 4-го розряду вузла зв'язку, (яку до 25.06.2015 року займала ОСОБА_1) скорочена (а.с. 46).

Отже, відповідачем при звільненні ОСОБА_1 за п. 2 ст. 40 КЗпП України були дотриманні умови звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а саме, на підставі довідки МСЕК №1 від 10 червня 2015 року ОСОБА_1 оскільки вона є інвалідом третьої групи і не здатна виконувати роботу електромонтера.

Окрім того, позивач не прийняла жодної пропозицій щодо її переведення на вакантні та незаймані посади, які були запропоновані відповідачем.

Оскільки вимога позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від первісної вимоги про поновлення на роботі, відтак вона також не підлягає задоволенню.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2015 року необхідно залишити без змін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова