П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/5167/18

Провадження № 22-ц/4815/201/19

Рішення ухвалено Рівненським міським

судом у м. Рівне Рівненської області

о 10 год. 35 хв. 30.10.2018

Головуючий у суді першої інстанції: Панас О.В.

Дата складання повного тексту рішення: 31.10.2018

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - Литвиненко Олени Леонідівни на рішення Рівненського міського суду від 30 жовтня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи позов, вказувалося про прострочення позичальником своїх зобов'язань перед банком відповідно до договору б/н від 16.01.2009. Внаслідок невиконання умов договору утворилася заборгованість, розмір якої становить 48 713, 72 гривень, де: 16 750, 54 гривень складає заборгованість за тілом кредиту, 15 661, 41 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 13 505, 88 гривень - заборгованість за пенею і комісією, 500 гривень - штраф (фіксована частина) та 2 295, 89 гривень - штраф (процентна складова).

Ухвалою Рівненського міського суду від 19 квітня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у даній справі і призначено її до розгляду на 09 год. 30 хв. 07.06.2018.

04 липня 2018 року позивачем подано позовну заяву в уточненій редакції, де остаточно просить стягнути із відповідача на користь АТ КБ "Приватбанк" 29 310, 13 гривень, з яких: 26 158, 29 гривень складають тіло кредиту, 2 112, 65 гривень - проценти за користування кредитом, 1 039, 19 гривень - пеня.

Рішенням Рівненського міського суду від 30 жовтня 2018 року банку відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач: АТ КБ "Приватбанк"; місцезнаходження: вулиця Грушевського, 1 Д, м. Київ, 01001; .

Відповідач: ОСОБА_3; місце проживання: АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1.

Залишаючи позов банку без задоволення, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених вимог до відповідача, оскільки позивачем не надано допустимих і належних доказів про існування заборгованості у розмірі 26 158, 29 гривень тіла кредиту. Позаяк відсутнє спірне тіло кредиту, тому не вбачається і процентів за користування кредитом та пені, які перебувають між собою у безпосередньому матеріально-правовому зв'язку.

На рішення суду банком через свого представника - Литвиненко О.Л. подано апеляційну скаргу, де вважає його незаконним і необґрунтованим через порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом тих обставин, що спірні відносини регулюються Законами України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", "Про банки і банківську діяльність", "Про електронний цифровий підпис", а також постановою Національного банку України (далі - НБУ) №705 "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів". У вказаній постанові НБУ наведено, що документи з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час врегулювання спірних питань.

Вважає, що позивачем надано належні і допустимі докази у справі, тоді як ОСОБА_3 їх спростовано не було. Відповідач підтвердив свою згоду про те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському веб-сайті www.privatbank.ua, складають укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. Даний договір за своєю правовою природою є договором приєднання відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України.

На його думку, норми ст.ст. 81, 76, 77 ЦПК України вказують про взаємний обов'язок сторін відповідно довести або спростувати вимоги чи заперечення кожного з них.

За правилами ст.ст. 207, 639, 634, 642 ЦК України зазначений договір приєднання укладено у письмовій формі, внаслідок чого сторони були наділені відповідними правами і обов'язками.

Верховний Суд у своїх правових позиціях, які висловлені у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 441/569/17, від 07 березня 2018 року у справі № 755/18246/15-ц та від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, зазначав, що у подібних правовідносинах слід виходити з того, що укладений договір є договором приєднання, де позичальник погодився повністю із запропонованими кредитором умовами. Сплачуючи частково заборгованість за договором, він погодився і з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Сама по собі відсутність підпису на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, адже суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах.

Тому просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позову АТ КБ "Приватбанк".

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як правильно з'ясовано судом, 16 січня 2009 року ОСОБА_3 складено та підписано заяву № 083150144, за якою позичальник отримав у АТ КБ "Приватбанк" фінансовий кредитний ліміт розміром у 500 гривень з базовою процентною ставкою 30 % з розрахунку 360 днів в році. При цьому в заяві міститься запис про ознайомлення та згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт), а також Тарифами банку, які були йому надані в письмовому вигляді. При цьому він погодився, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить укладений між сторонами договір про надання банківських послуг (а.с. 13-13, зв.).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором э домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За правилами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частинами 1 і 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України своєю постановою від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно зі ст. 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За положеннями заяви позичальника, остання разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт) та тарифами складає між позичальник і банком договір про надання банківських послуг. Разом з тим, долучені позивачем до матеріалів позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не містять доказів про підпис позичальника.

Тим паче, на користь відповідача вказують і ті обставини, що кредитний договір між сторонами укладено 16 січня 2009 року, тоді як витяг з Умов та правил надання банківських послуг свідчить про отримання АТ КБ "Приватбанк" ліцензії Національного банку України №22 лише 29 липня 2009 року, з огляду на що і з метою пропозиції широкому та необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг їх опубліковано. Тобто ОСОБА_3 не міг ознайомитися з Умовами та правилами надання банківських послуг через те, що на момент укладення договору їх ще не існувало у тій формі та з тим змістом, що міститься на а.с. 15-29.

З огляду на викладене апеляційний суд, погоджуючись із судом попередньої інстанції, доходить висновку, що позивачем не доведено того, що під час написання заяви позичальник був ознайомлений і погодився саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Поготів, в апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк" сам визнає ту обставину, що ОСОБА_3 зазначених документів не підписував.

Окрім того, долучені до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття/затвердження.

В заяві зазначено, що сума кредитного ліміту складає 500 гривень зі строком дії кредитного ліміту, що відповідає терміну дії картки. Між тим, термін (строк) дії кредитної картки "Універсальна" з характеристикою та значенням: "Master Card Mass", відновлювальна", в заяві не вказано.

Однак позивач наполягає на тому, що позичальник 16 січня 2009 року отримав кредит у розмірі 10 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Тобто сума тіла кредиту, що наведена у заяві позичальника, та сума тіла кредиту, що вказана у позові, істотно відрізняються між собою - у 9 500 гривень (10 000 гривень - 500 гривень). Більше того, у первісній редакції позову від 26 березня 2018 року банк вказував про заборгованість за тілом кредиту у 16 750, 54 гривень (а.с. 3, зв.), тоді як в уточненій редакції позову від 04 липня 2018 року він вже зазначав про 26 158, 29 гривень тіла кредиту (а.с. 48).

Дані розбіжності АТ КБ "Приватбанк" не усунув, фактичних даних на вмотивування своїх вимог про стягнення саме такої суми за тілом кредиту не надав, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Тому твердження АТ КБ "Приватбанк" про те, що відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку є недоведеними.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на які покликається банк, до застосування не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні його вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про регулювання відносин між сторонами Законами України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", "Про банки і банківську діяльність", "Про електронний цифровий підпис", а також постановою НБУ №705 "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів", то колегією суддів ці обставини не заперечуються. В той самий час, зазначені норми права жодним чином не впливають на правильність вирішення судом справи.

Не можна погодитися і з аргументами заявника про згоду позичальника щодо того, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському веб-сайті www.privatbank.ua, складають укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. Дані твердження спростовуються правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, про що вже зазначалося.

За встановлених обставин також не заслуговують на увагу як необґрунтовані його доводи про застосування інших правових позицій Верховного Суду України.

Аргументи АТ КБ "Приватбанк" про порушення норм процесуального права спростовуються відсутністю доказів, які б свідчили про наявність таких процесуально-правових дефектів, що спонукали до ухвалення судом рішення, яке суперечило б вимогам закону і обставинам справи.

Так, відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 367 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частина третя цієї статті містить чіткий та вичерпний перелік випадків порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення. Проте заявником не зазначено жодної обставини, що могла би бути підставою для незгоди апеляційного суду з рішенням міського суду.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу положень ст.ст. 368, 141 ЦПК України понесений банком при поданні апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2 643 гривні повернутим на його користь бути не може, адже колегія суддів погодилася із законністю та обґрунтованістю рішення Рівненського міського суду від 30 жовтня 2018 року.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - Литвиненко Олени Леонідвни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 30 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.С.Шимків