Справа № 456/1556/17 Головуючий у 1 інстанції: Янів Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1909/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової і моральної шкоди, з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати Стрийський ВП ГУНП у Львівській області, що є структурним підрозділом Головного управління Національної поліції у Львівській області, винним у заподіянні шкоди його майну на суму відновлювального ремонту транспортного засобу в розмірі 11053,69 грн. та стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області 11053.69 грн. завданої майнової шкоди, 1000.00 грн. витрат на проведення експертної оцінки завданої шкоди та 10000.00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що внаслідок ДТП, що сталася 22.08.2008 р., був пошкоджений належний йому на праві власності автомобіль НОМЕР_1», розмір майнової шкоди 26430,27 грн. Пошкоджений транспортний засіб, як речовий доказ у кримінальній справі, з часу ДТП зберігався на спецмайданчику Стрийського ВП ГУНП у Львівській області, який листом повідомив ОСОБА_2 про можливість отримання автомобіля, що знаходився на спецмайданчику на території Стрийського ВП ГУНПУ у Львівській області. 08.02.2016 р. за фактом передачі транспортного засобу було складено та підписано акт приймання - передачі, у якому встановлено відсутність 14 елементів із комплектації автомобіля на день прийняття та зберігання речового доказу відповідачем на загальний оцінений розмір шкоди у виді відновлювального ремонту, включаючи вартість експертизи 12531,87 грн. Вважає, що відсутність 14-ти елементів автомобіля, не повязана зі строком зберігання, фактами природного псування чи знищення цих елементів, не повязана із стихійним лихом та іншими форс-мажорними обставинами, а є наслідком виключно протиправного вилучення елементів автомобіля з вини відповідача, який не забезпечив належних умов зберігання речового доказу у кримінальній справі.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, інд.код НОМЕР_2) 12053 (дванадцять тисяч пятдесят три) гривні 69 копійок в рахунок відшкодування майнової шкоди та 2000 (дві тисячі) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржило Головне управління Національної поліції у Львівській області, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що ГУНП у Львівській області, у даних правовідносинах є правонаступником та належним відповідачем за заявленими вимогами. Зазначає, що сам факт повернення 08.02.2016 року ОСОБА_2 автомобіля НОМЕР_3, працівником Стрийського ВП ГУНП у Львівській області, не є доказом тверджень позивача, що саме Головне управління Національної поліції у Львівській області є заподіювачем майнової шкоди. Ці обставини ні позивачем, ні судом не доведені, а відтак помилково визнані встановленими судом першої інстанції. Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд без обґрунтувань, зазначених в ст. 23, ч.1 ст.1167 ЦК України, підстав та проведення відповідного розрахунку, стягнув з відповідача ГУ НП у Львівській області 2000.00 грн. Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і не доводять наявності підстав для застосування цивільно-правової відповідальності за можливе допущене порушення відповідачами. Апелянт також зазначає, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на положеннях ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Частина 1 ст. 1172 ЦК передбачає, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 1173 та ст. 1174 ЦК шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органом державної влади або їх посадовими особами, при здійсненні своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.( ч.6 ст. 1176 ЦК України).

Статтею 1192 ЦК України передбачено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, зокрема таким способом є відшкодування завданих збитків у повному розмірі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, визначаються, зокрема, відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.02.2008 р. на автодорозі Київ-Чоп, а саме в с. Пятничани Стрийського району Львівської області, сталася ДТП за участі транспортного засобу «ВАЗ-11183» д.н.з. «ВС2419АО» під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «ВАЗ-2109» д.н.з. «915-77 ТС» під керуванням ОСОБА_4, за фактом вчинення якої було порушено кримінальну справу №131-0350 за ч.1 ст. 286 КК України та постановою від 28.07.2008 р. ОСОБА_2 визнано потерпілим у вказаній справі.

Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.02.2013 р., ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст 286 КК України та призначено покарання три роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, а також вирішено питання речових доказів, а саме, автомобілі марки «ВАЗ-11183» та «ВАЗ-2109», що передані на зберігання ОСОБА_2 та ОСОБА_4, залишено у їх власності.

Матеріалами кримінальної справи, оглянутої судом першої інстанції, а саме, протоколом огляду місця події від 22.02.2008 р., беззаперечно встановлено та підтверджується, що транспортний засіб «ВАЗ-11183» д.н.з. «ВС2419АО» був вилучений у ОСОБА_2, визнаний речовим доказом у кримінальній справі та поміщений на територію Стрийського районного відділу міліції.

Задовольняючи частково позовні вимоги, свої висновки суд першої інстанції ґрунтував на положеннях Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду №34/15 від 18.10.1989 р.(втратила чинність у звязку з прийняттям нової редакції від 27.08.2010 р.), аналізуючи які суд дійшов до висновку про те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів належного (документального) оформлення слідчим вилучення у потерпілого ОСОБА_2, транспортного засобу, окрім того, не представив документів з приводу передачі слідчим на зберігання автомобіля НОМЕР_4» відповідальній за зберігання посадовій особі і з приводу прийняття такого на спецмайданчик.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції також взяв до уваги те, що сторони не заперечували той факт, що попередньо обумовивши зазначений час та місце передачі автомобіля, ОСОБА_2, 08.02.2016 р., прибув до відділення Стрийського ВП, що в м. Стрий по вул. Коссака, 11 для прийняття-передачі належного йому транспортного засобу «ВАЗ-11183» д.н.з. «ВС2419АО», який зберігався на спецмайданчику, як речовий доказ у кримінальній справі, за фактом передачі якого було складено та підписано сторонами акт від 08.02.2016 р., з якого вбачається, що на штрафмайданчику Стрийського ВП проведено приймання-передачу речового доказу в кримінальній справі транспортного засобу «ВАЗ-11183» д.н.з. «ВС2419АО», відповідно перевірено комплектність автомобіля та остання не відповідає заводській, про що зазначено в додатку до акту, який є невідємною його частиною.

За наведених вище обставин, суд вірно вважав встановленим факт вилучення у позивача, як потерпілого, належного йому майна (транспортного засобу), як речового доказу у кримінальній справі, посадовою особою відповідача; факт прийняття (поміщення) вказаним органом вилученого речового доказу на відповідальне зберігання на арештмайданчик; втрату майна (окремих частин), тобто, відсутність окремих комплектуючих транспортного засобу на даний момент у особи (у органу), що прийняв майно на відповідальне зберігання і неможливість повернення даного майна його власнику з причини його втрати.

За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, вірним та обґрунтованим є висновок суду про причинно-наслідковий зв'язок між частковим знищенням майна і неналежним виконанням відповідачем (окремими посадовими особами відповідача) своїх службових обов'язків, зокрема, обов'язків по збереженню речового доказу у кримінальній справі, прийнятого на зберігання, особою (особами), функціональними обов'язками яких є збереження речових доказів у кримінальних провадженнях.

З долученого звіту №170/16 про оцінку автомобіля НОМЕР_4» від 26.02.2016 р., вбачається, що метою даної оцінки було визначення вартості відновлювального ремонту розукомплектованого обєкту оцінки. Оцінка здійснювалась на місці зберігання транспортного засобу, в день прийняття-передачі. Протоколом огляду №170/16 транспортного засобу від 08.02.2016 р., складеного експертом ОСОБА_5, підтверджено відсутність комплектуючих зазначених в додатку до ОСОБА_5 від 08.02.2016 р. Вартість відновлювального ремонту розукомплектованого автомобіля складає 11531,87 грн. При цьому, слід врахувати і вартість самого звіту, яка відповідно до акту прийому передачі виконаних робіт від 26.02.2016 р. становить 1000 грн.

Відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, на спростування висновків вищезгаданого звіту, іншої вартості відновлювального ремонту розукомплектованого автомобіля, належного позивачу.

За наявності вищезазначених доказів, не спростованих Головним управлінням Національної поліції у Львівській області, суд першої інстанції вірно визначив розмір майнової шкоди, завданої позивачу та з врахуванням вини відповідача правомірно стягнув таку саме з Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи на користь позивача завдану майнову та моральну шкоду з Головного управління Національної поліції у Львівській області, суд першої інстанції вірно взяв до уваги Положення про ГУНП в Львівській області, затверджене Наказом Національної поліції від 06.11.2015р. №30, Положення про територіальні підрозділи, відділи, відділення ГУНП в Львівській області, зі змісту яких вбачається, що правами юридичної особи, яка може бути відповідачем у цивільних правовідносинах, і яка наділена достатнім обсягом цивільної дієздатності, є Головне управління Національної поліції у Львівській області, а Стрийський відділ поліції є структурним підрозділом у складі ГУНП без створення юридичної особи, а відтак належним відповідачем у справі, з врахуванням ч.1 ст. 47, ч.2 ст. 48 ЦПК, є Головне управління Національної поліції у Львівській області, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо неналежного відповідача.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами, що майнову шкоду позивачу завдано не внаслідок незбереження ним речового доказу, а внаслідок інших дій, які б звільняли його від відповідальність за шкоду, заподіяну власнику речового доказу, переданого відповідачу на зберігання.

Задовольняючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з положень ст. 23 ЦК України, розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди), і враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних і психічних страждань та переживань позивача, викликаних неправомірним знищенням та пошкодженням його майна, їх тривалість, беручи до уваги вимоги розумності і справедливості, підставно частково задовольнив позовну вимогу про стягнення з Головного управління Національної поліції у Львівській області 2000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.02.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_6