КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/11194/19

17 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Ігнатченко Н.В.

- Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2019 року, постановленої під головуванням судді Войтенко Ю.В., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу судового наказу, -

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з заявою про видачу судового наказу.

Заяву обґрунтовував тим, що 19 червня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого останньому було передано позику - грошові кошти у розмірі 40 000 грн., зі строком повернення до 30 серпня 2017 року.

27 лютого 2018 року боржник повернув заявнику 2800 грн., та 28.04.2018 року - 2600 грн. Проте решту позики станом на 29.05.2019 року боржник не повернув.

Відповідно до п. 10 договору позики, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця штраф, пеню у 20-кратному розмірі позики, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 30% річних від простроченої суми та подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

20.05.2019 року Святошинським районним судом м. Києва видано судовий наказ від 30 січня 2019 року, згідно якого наказано стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, укладеним у письмовій формі від 19.06.2017 року у сумі 40 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 528,60 грн.

З огляду на зазначене, заявник просив суд видати судовий наказ, згідно з яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 192 100,00 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2019 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву задовольнити та видати судовий наказ.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначав, що аналіз заяви про видачу судового наказу та доданих до неї документів дає змогу дійти висновку, що заявлена вимога про стягнення пені відповідає положенням п. 7 ч. 1 ст. 161 ЦПК України. Так, заява про видачу судового наказу обґрунтована наявністю заборгованості за умовами договору, укладеним 19.06.2017 між стягувачем та боржником. Зокрема, п. 10 вказаного договору містить положення, що у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця штраф, пеню у 20-кратному розмірі позики, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 30% річних від простроченої суми та подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Вважав, що у разі виникнення у стягувача права на стягнення неустойки, встановлену умовами договору, таку неустойку слід вважати такою, що виникла як заборгованість за договором.

Крім того, вказував на те, що законодавство України не містить положень, що судовий наказ може бути видано лише у разі, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за договором, в якому вказано, що боржник є фізичною особою-підприємцем. При цьому, звертав увагу, що до заяви про видачу судового наказу було додано документи на підтвердження того, що боржник є фізичною особою-підприємцем.

Посилаючись на наведене, стверджував, що суд дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником заявлено вимогу, яка не відповідає ст.. 161 ЦПК України, тому відсутні правові підстави для видачі судового наказу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на вимогах процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З заяви про видачу судового наказу вбачається, що заявником заявлено вимогу до фізичної особи-підприємця про стягнення суми пені, яка передбачена умовами договору позики.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, з аналізу вказаних норм закону слідує, що пеня за своєю правовою природою є не грошовою заборгованістю за договором, а видом штрафних санкцій, яку сторона сплачує у разі невиконання/неналежного виконання свого грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для видачі судового наказу та відповідно до норм процесуального права відмовив у видачі судового наказу.

Відтак, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали суду, а також порушення норм процесуального права при її постановленні, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2019 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: