Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 695/3790/15-ц

провадження № 61-7769св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Приватний нотаріус Золотоніського районного нотаріального округу Кравченок Сергій Валерійович, Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 21 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Подороги В. М., Карпенко О. В., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу (далі - Приватний нотаріус Золотоніського РНО) Кравченок С. В., Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк»), третя особа - ОСОБА_2 , про зняття обтяження з нерухомого майна, посилаючись на те, що 12 вересня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 200п-2007, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 000 грн строком до 30 серпня 2012 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 12 вересня 2007 року між нею та банком було укладено іпотечний договір № Ді 1-200п-2007, предметом якого є належний їй на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1 . Станом на 21 березня 2011 року ОСОБА_2 повністю погасив кредитну заборгованість, про що свідчить довідка ПАТ «Брокбізнесбанк» від 14 травня 2014 року № 471/057-05. Оскільки зобов`язання за кредитним договором припинилося його належним виконанням, то додаткове зобов`язання за іпотечним договором також слід вважати припиненим. Однак незважаючи на вказані обставини, банк відмовляється зняти обтяження з предмета іпотеки в добровільному порядку. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати припиненим іпотечний договір від 12 вересня 2007 року № Ді 1-200п-2007; зобов`язати ПАТ «Брокбізнесбанк» протягом п`яти днів з моменту набрання рішенням суду законної сили подати Приватному нотаріусу Золотоніського РНО Кравченок С. В. повідомлення про виконання кредитного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, та заяву про необхідність здійснення державної реєстрації припинення іпотеки з метою зняття заборони на відчуження і виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відповідних записів щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки; зобов`язати Приватного нотаріуса Золотоніського РНО Кравченок С. В., після надання ПАТ «Брокбізнесбанк» відповідних документів, зняти іпотеку та заборону на відчуження і виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відповідні записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки, - житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 18 травня 2016 року у складі судді Матвієнко М. В. позов задоволено. Зобов`язано ПАТ «Брокбізнесбанк» протягом п`яти днів з моменту набрання рішенням суду законної сили подати Приватному нотаріусу Золотоніського РНО Кравченок С. В. повідомлення про виконання кредитного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, та заяву про необхідність здійснення державної реєстрації припинення іпотеки та зняття заборони для зняття заборони на відчуження та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відповідних записів щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки, - житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі Договору іпотеки від 12 вересня 2007 року № Ді 1-200п-2007, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Брокбізнесбанк». Зобов`язано Приватного нотаріуса Золотоніського РНО Кравченок С. В., після надання ПАТ «Брокбізнесбанк» відповідних документів, зняти іпотеку та заборону на відчуження та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відповідні записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки, - житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі Договору іпотеки від 12 вересня 2007 року № Ді 1-200п-2007, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Брокбізнесбанк», з урахуванням змін у законодавстві.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що оскільки з моменту належного виконання позичальником основного зобов`язання і прийняття його кредитором перестають існувати права та обов`язки сторін за додатковим зобов`язанням, то іпотечний договір є припиненим. Однак не потрібно в судовому порядку окремою позовною вимогою визнавати таке зобов`язання припиненим. ПАТ «Брокбізнесбанк» ігнорує заяви боржника щодо зняття заборон на будинок, тобто порушує право власності позивача. Враховуючи ситуацію, яка склалася між іпотекодавцем та банком, суд вважав, що ОСОБА_1 правильно обрала спосіб захисту своїх порушених прав - шляхом зобов`язання відповідачів вчинити дії, спрямовані на зняття обтяження з належного їй нерухомого майна.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 21 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Брокбізнесбанк» задоволено. Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 18 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, щоза положеннями частини першої статті 559, частини першої статті 593 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) припинення поруки та права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. В разі невизнання кредитором права іпотекодавця на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором. Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на невизнання ПАТ «Брокбізнесбанк» зазначеного факту та просила зобов`язати банк і нотаріуса вчинити дії щодо зняття заборони з нерухомого майна. Однак в розумінні положень частини другої статті 16 ЦПК України зобов`язати особу до вчинення відповідної дії можливо лише у разі, якщо такий обов`язок прямо передбачений в законі. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. В разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняттям ним заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки. Нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду, тоді як у цій справі позивачем не оскаржується нотаріальний акт. Враховуючи викладене, суд вважав, що ОСОБА_1 обрала неправильний спосіб захисту своїх прав.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Черкаської області від 21 жовтня 2016 року, а рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 18 травня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неправильного способу захисту своїх порушених прав. Державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов`язаний подати протягом п`яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів. ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом саме через те, що після припинення іпотеки на письмову вимогу боржника ПАТ «Брокбізнесбанк» не вчинив дій щодо зняття обтяження на належне їй майно. Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Оскільки банк не відмовляв у знятті обтяження з підстав неповного виконання боржником основного зобов`язання чи невизнання ним факту припинення іпотеки, то у позивача були відсутні підстави для подання позову про визнання іпотеки такою, що припинена. Зняття заборони відчуження нерухомого майна не є нотаріальною дією, а тому посилання апеляційного суду на те, що в цій справі ОСОБА_1 не оскаржила постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, є необґрунтованими.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 лютого 2018 року справу № 695/3790/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судами встановлено, що 12 вересня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 200п-2007, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 000 грн строком до 30 серпня 2012 року.

Пунктом 9.4 кредитного договору передбачено, що цей договір набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання ними взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 12 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № Ді 1-200п-2007, предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Пунктом 10.3 іпотечного договору передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання позичальником основного зобов`язання за кредитним договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

За приписами статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що станом на 21 березня 2011 року ОСОБА_2 повністю погасив заборгованість за кредитним договором. Оскільки зобов`язання за кредитним договором припинилося його належним виконанням, то додаткове зобов`язання за іпотечним договором також слід вважати припиненим. У зв`язку з цим позивач просила: зняти заборону на відчуження переданого в іпотеку майна; зобов`язати Приватного нотаріуса Золотоніського РНО Кравченок С. В. внести зміни до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна шляхом виключення з цього реєстру відомостей про належний їй житловий будинок.

Заперечуючи проти позову, ПАТ «Брокбізнесбанк» вказав, що зобов`язання за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № 200п-2007 не припинилися, оскільки в період з 28 вересня 2007 року по 21 березня 2011 року позичальник ОСОБА_2 допустив прострочення сплати чергових платежів, у зв`язку з чим йому була нарахована пеня в розмірі 34 544,04 грн, інфляційні втрати - 10 449,03 грн та три проценти річних - 3 008,07 грн. Оскільки основне зобов`язання не виконане, то відсутні підстави стверджувати про припинення дії іпотечного договору.

У зв`язку з невизнанням банком факту припинення додаткового зобов`язання 24 лютого 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала заяву про зміну предмета і підстав позову, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати припиненим іпотечний договір від 12 вересня 2007 року № Ді 1-200п-2007 та зобов`язати відповідачів вчинити певні дії із зняття заборони з нерухомого майна.

Судами встановлено, що станом на 14 травня 2014 року заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2007 року № 200п-2007 відсутня, оскільки 21 березня 2011 року позичальником був погашений кредит у повному обсязі, про що свідчить довідка Черкаського регіонального відділення ПАТ «Брокбізнесбанк» від 14 травня 2014 року № 471/057-05.

Взявши до уваги вказану довідку, а також те, що банк не надав доказів на підтвердження існування в позичальника заборгованості після 21 березня 2011 року, суди дійшли висновку про належне виконання боржником зобов`язань з погашення кредитних коштів та сплати пов`язаних з кредитом платежів відповідно до умов, передбачених кредитним договором, яке прийняте кредитором.

Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору).

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Згідно з пунктом 5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 року (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 6.1 Глави 15 Розділу ІІ Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.

Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна.

Враховуючи необхідність документального закріплення підстав зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна (нотаріус не може зняти заборону без офіційного звернення), у разі особистого звернення до нотаріуса осіб, які є ініціаторами зняття заборони, та мають на це необхідні права та повноваження, нотаріусу слід відбирати від таких осіб відповідну заяву, в якій міститиметься прохання про зняття заборони відчуження нерухомого майна та до якої додаються необхідні підтверджуючі документи.

При одержанні заяви та підтверджуючих документів, на виконання пункту 6.1. Глави 15 Розділу ІІ Порядку, нотаріус реєструє таку заяву в журналі реєстрації вхідних документів та робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.

Після зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріус, який зняв заборону, може провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинення іншого речового права (іпотеки) - у разі, коли знімається заборона з предмета іпотеки, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тобто у процедурі зняття заборони первинними є дії щодо завершення початої нотаріальної дії з накладення заборони (з проставленням відміток у відповідному реєстрі та алфавітній книзі та проставлення відмітки на правочині) та лише після цього можливе внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо припинення заборони та іпотеки.

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12 - 15, 20 ЦК України), слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.

Вказаний правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14.

Під час застосування вищенаведених норм права підлягає врахуванню також правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, провадження № 14-88цс19 (пункти 54, 68-70): іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Оскільки належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, то суди мали ухвалити рішення, яким зняти заборону відчуження нерухомого майна та виключити відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, а не зобов`язувати вчинити такі дії нотаріуса.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку про те, що право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки; звернення до суду з позовом про зобов`язання іпотекодержателя та нотаріуса вчинити дії з метою зняття заборони з нерухомого майна є неправильним способом захисту порушених прав власника майна.

Верховний Суд виходить з того, що дійсно записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Проте у справі, яка переглядається, ефективним способом захисту порушених прав позивача було пред`явлення позову про визнання іпотеки такою, що припинена (оскільки щодо цього існував спір, про що свідчить факт зміни позивачем підстав та предмета позову), а не визнання припиненим договору іпотеки, а також - про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. Підстави для зобов`язання нотаріуса вчиняти певні дії відсутні, оскільки у випадку одержання відповідної заяви та підтверджуючих документів або за наявності рішення суду нотаріус сам повинен зняти заборону відчуження майна та провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також - припинити інше речове право (іпотеку).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що банк не відмовляв у знятті обтяження з нерухомого майна з підстав неповного виконання боржником основного зобов`язання чи невизнання ним факту припинення іпотеки, а тому в позивача були відсутні підстави для подання позову про визнання іпотеки такою, що припинена, є неспроможними, оскільки відсутність такої відмови з боку банку до пред`явлення позову не є підтвердженням визнання ним вказаних обставин. Крім того, через наявність заперечень проти позову, були зміненні його предмет та підстави.

Аргументи скарги про те, що зняття заборони відчуження нерухомого майна не є нотаріальною дією, у зв`язку з чим неправильним є посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_1 повинна була оскаржити постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, не заслуговують на увагу. Дійсно статтею 34 Закону України «Про нотаріат» не передбачено вчинення такої нотаріальної дії, як зняття заборони відчуження нерухомого майна. Однак апеляційний суд не робив висновків, на які вказує заявник, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення (суд вказав про те, що позивачем не було оскаржено нотаріальний акт, а не постанову).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 21 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов