Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 369/5192/15-ц

провадження № 61-23121св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2018 року у складі судді Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішень судів

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 у якому просила стягнути з останнього на свою користь заборгованість за договором позики від 30 жовтня 2014 року.

Повторним заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30жовтня 2014 року у розмірі основного боргу в сумі - 390 150,00 грн; 3 % річних за період із 31 грудня 2014 року по 15 травня 2015 року у розмірі - 3 449,13 грн; 3 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 12 грудня 2017 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для подачі заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження повторного заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2017 року, із зазначенням поважних причин пропуску цього строку, протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Роз`яснено апелянту, якщо заяву не буде подано у зазначений строк або вказані підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовить у відкритті апеляційного провадження.

Апеляційний суд, залишаючи скаргу без руху, виходив із того, що апеляційну скаргу подано з пропуском строку, встановленого ЦПК України 2004 року, оскільки 13 березня 2017 року ОСОБА_2 вже звертався до суду з апеляційною скаргою на повторне заочне рішення суду та ухвалою Апеляційного суду міста Києва 30 листопада 2017 року апеляційна скарга повернута, у зв`язку з неусуненням її недоліків у повному обсязі. 01 грудня 2017 року судом направлено копію ухвали заявнику. Зазначаючи в апеляційній скарзі, що копію ухвали про повернення скарги заявник отримав 12 грудня 2017 року, він мав подати апеляційну скаргу разом із клопотанням про поновлення пропущеного строку. Подаючи скаргу заявник вимоги, які стали підставою для повернення апеляційної скарги, поданої 13 березня 2017 року не усунув. Про будь-які поважні причини неусунення недоліків у встановлений строк апелянт не зазначив.

05 січня 2018 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 отримано вказану ухвалу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2018року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на повторне заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2017 року.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у встановлений законом строк для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_2 не усунув недоліків своєї апеляційної скарги.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У травні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження її розгляду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права. Вказує на те, що копію ухвали від 29 січня 2018 року він не отримував. Жодних представників він не уповноважував представляти його інтереси у суді апеляційної інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Позиція Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Нормативно-правове обґрунтування

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту 1 статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За положеннями частини другої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення, у разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 у встановлений законом строк на усунення недоліків апеляційної скарги не подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження, при цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки ОСОБА_2 не виконав вимоги ухвали Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року про залишення апеляційної скарги без руху та у наданий законом десятиденний строк не звернувся до суду із клопотанням про поновлення строку із зазначенням поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду.

05 січня 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 отримав копію ухвали від 21 грудня 2017 року.

При цьому, твердження ОСОБА_2 про те, що він не уповноважував ОСОБА_3 представляти його інтереси у суді апеляційної інстанції, є безпідставними, оскільки у матеріалах справи є довіреність від 26 листопада 2015 року, згідно з якою ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 на представлення його інтересів у всіх судових інстанціях. Ця довіреність дійсна до 26 листопада 2018 року, тобто суд апеляційної інстанції не порушив прав ОСОБА_2 надіславши, крім нього копію ухвали його представнику. Крім того, надіслання копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_3 . Верховний Суд розцінює як вжиття судом всіх можливих заходів для швидкого розгляду справи, а отже, відсутні підстави для скасування оскаржуваної заявником ухвали.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду апеляційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 січня 2018року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик