Ухвала

Іменем України

19 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 752/14556/15-ц

провадження № 61-17083ск19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» на постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року у складі суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені.

Позовна заява мотивована тим, що 12 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 , відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит (грошові кошти) у сумі 196 775,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 12 грудня 2014 року, згідно з графіком погашення кредиту, якщо тільки не буде застосований інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору, та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних.

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредитом, та/або комісії, відповідач сплачує позивачу додатково до процентної ставки за кредитом пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) у еквіваленті від суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на день нарахування такої пені.

На виконання умов кредитного договору, позивачем наданий позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позивальника

№ НОМЕР_2 у банку для подальшого його використання за цільовим призначенням.

Відповідач порушує взяті на себе договірні зобов`язання та не здійснює платежів для погашення суми заборгованості за кредитом у встановлені договором строки та розмірі.

Станом на 06 липня 2015 року існує заборгованість із повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом у розмірі

597 486,26 грн, із яких: 173 348,42 грн - кредитна заборгованість, 264 893,58 грн - заборгованість за процентами, а також заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредитом у розмірі 159 244,26 грн, із яких: 66 660,87 грн - пеня за прострочення сплати кредиту, 92 583,39 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

АТ «УкрСиббанк» просило стягнути з ОСОБА_1 : 173 348,42 грн - кредитної заборгованості; 264 893,58 грн - заборгованості за процентами; заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредитом у розмірі 159 244,26 грн, із яких: 66 660,87 грн - пеня за прострочення сплати кредиту, 92 583,39 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року, позов АТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» прострочену заборгованість за тілом кредиту у розмірі 173 348,52 грн, заборгованість за процентами у розмірі 264 893,58 грн, пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 62 537,99 грн, пеню за прострочення сплати процентів у розмірі 87 190,81 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що боржник належним чином не виконувала передбачених кредитним договором обов`язків із погашення кредитної заборгованості за укладеним договором у зв`язку із чим має заборгованість, яка підлягає стягненню. При цьому, судом, у зв`язку із заявленням клопотання про застосування строку позовної давності, зменшено розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом шляхом її стягнення за період з 15 серпня 2014 року по 06 липня 2015 року, а саме пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 62 537,99 грн, пені за прострочення сплати процентів у розмірі 87 190,81 грн.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, вважав, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий висновок суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18. Судами не встановлено усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: коли закінчився строк кредитування, у межах якого позивач мав право нараховувати відсотки, пеню, штрафи на підставі умов договору. Суди не надали належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, яка складається в тому числі із відсотків, штрафних санкції, нарахованих за кредитом поза межами строку дії кредитного договору, при тому, що нарахування відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачена.

Оскарженою постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов АТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 209 740,02 грн, з яких: 67 934,20 грн - заборгованість по тілу кредиту; 112 257,83 грн - проценти за користування кредитом; 12 687,53 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 16 860,46 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач належним чином не виконувала передбачених кредитним договором обов`язків із погашення кредитної заборгованості у зв`язку із чим має заборгованість, яка підлягає стягненню. Представник Коміс М.В., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , у судовому засіданні від 16 листопада 2016 року заявив суду першої інстанції про застосування позовної давності у спорі. При зменшенні розміру стягнутої заборгованості, апеляційний суд виходив із того, що відповідач заявив про застосування позовної давності. Також, суд застосував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18) та, з урахуванням, що строк кредитування відповідно до пункту 1.2.2 кредитного договору визначено до 12 грудня 2014 року, зробив висновок про відсутність правових підстав для стягнення відсотків за користування кредитом та пені, нарахованих після закінчення строку кредитування. Апеляційний суд встановив, що до стягнення заявляється прострочена заборгованість по тілу кредиту починаючи з грудня 2008 року та по відсоткам - починаючи з листопада 2008 року, а тому, оскільки позов поданий 28 серпня 2015 року, апеляційний суд зробив висновок, що до стягнення підлягає: заборгованість по тілу кредиту за період з 12 вересня 2012 року до 12 грудня 2014 року у розмірі 67 934,20 грн (173 348,42 грн - 105 414,22 грн); заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 31 серпня 2012 року до 12 грудня 2014 року у розмірі 112 257,83 грн (235 858,69 грн - 123 600,86 грн).

Апеляційний суд вказав, що при вирішенні позовних вимог про стягнення пені районним судом також не враховано сплив позовної давності та закінчення строку кредитування. Тому, на підставі положень частини другої статті 258 ЦК України стягнув пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за період з 28 серпня 2014 року по 12 грудня 2014 року у розмірі 12 687,53 грн та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами з 28 серпня 2014 року до 12 грудня 2014 року у розмірі 16 860,46 грн.

АТ «УкрСиббанк» засобами поштового зв`язку подало 12 вересня 2019 року касаційну скаргу, яка підписана представником Кочіним Г. І., на постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року. Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, АТ «УкрСиббанк» на підставі частини другої статті 390 ЦПК України просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що повний текст постанови суду апеляційної інстанції отримано поштою 13 серпня 2019 року. На підтвердження указаних обставин додано: копію супровідного листа Київського апеляційного суду від 02 серпня 2019 року про направлення учасникам справи копій оскарженої постанови апеляційного суду від 30 липня 2019 року; ксерокопію конверту, адресованого Київським апеляційним судом АТ «УкрСиббанк» із штрихкодовим ідентифікатором № 3336 та роздруківку із сайту ПАТ «Укрпошта» про отримання указаного поштового відправлення 13 серпня 2019 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржена постанова в частині визначення розміру заборгованості є необґрунтованою. Судом безпідставно застосовано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, оскільки фактичні обставини у справі є відмінними. Кредитним договором встановлено домовленість сторін щодо нарахування процентів до моменту повернення коштів (на час фактичного користування кредитом). При цьому така домовленість є вирішальною при оцінці спірних правовідносин та правильного застосування статті 1048 ЦК України. АТ «УкрСиббанк» посилається на положення статті 599 ЦК України, згідно з якою зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У касаційній скарзі указано, що договором може бути встановлено інший розмір процентів (відмінний від трьох відсотків), який підлягає сплаті у разі прострочення виконання грошового зобов`язання. На підтвердження своїх доводів АТ «УкрСиббанк» посилається на постанову Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 910/750/18, постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17, ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що 12 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 з додатком № 1 та додатковою угодою від 12 грудня 2007 року до нього. Строк кредитування, відповідно до пункту 1.2.2 договору, визначено до 12 грудня 2014 року.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взятих на себе зобов`язань щодо погашення кредиту, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про стягнення кредитної заборгованості.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Встановивши, що позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявлено відповідачем у справі, а також, що строк кредитування настав, суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість в межах позовної давності та визначеного договором строку кредитування.

Посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 910/750/18, постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17, є необґрунтованими, оскільки висновки в указаних справах викладені за інших фактичних обставин, а ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 повернуто справу № 5017/1987/2012 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанцій норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити акціонерному товариству «УкрСиббанк» строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «УкрСиббанк» на постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року у складі суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков