Справа № 473/4525/18
"21" лютого 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Ротар М.М., при секретарі Фінько О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики
в листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 16.05.2018 року відповідач взяв у нього в борг 40 000 дол. США, які зобовязався повернути через 90 днів з моменту написання розписки. На підтвердження боргу відповідачем власноручно була написана відповідна розписка від 16.05.2018 року.
Посилаючись на те, що відповідач свої зобовязання не виконав належним чином, позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 20.11.2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 29.01.2019 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду.
В судове засідання представник позивача ОСОБА_3 не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до п.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Позивач проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував.
Дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких причин.
Так, в судовому засіданні встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 виникли відносини, відповідно до умов яких останній отримав в борг грошові кошти в сумі 40 000 дол. США, які відповідач зобовязався повернути через 90 днів з моменту написання розписки. На підтвердження цих умов особисто відповідачем було написано розписку.
Проте відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, оскільки не повернув грошові кошти, що були обумовлені договором, в сумі 40 000 дол. США. Вказана обставина підтвердилася в судовому засіданні матеріалами справи.
Згідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а знаходження розписки у позикодавця свідчить, згідно ст. 1047 ЦК України, про невиконання зобовязання боржником у повному обсязі.
Статтею 1049 ЦК України передбачено обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно до ст. 1050 ЦК України якщо позивальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.
Таким чином, судом встановлено, що між сторонами мали місце договірні зобовязання, які відповідач порушив, а саме не повернув позивачу обумовлену суму, а тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми боргу по договору позики обґрунтовані та на підставі ст. 526 ЦК України підлягають задоволенню.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
При вирішенні справи суд також враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17. Так, згідно з ст.524 ЦК України, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 ст.524 та ч.2 ст.533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Так, сума боргу за договором позики станом на 21 лютого 2019 року за офіційним курсом Національного банку України складає: 100 доларів за 2 708,76 гривні; відповідно 40 000 доларів США становлять 1 083 504 гривні.
Отже, сума боргу відповідача ОСОБА_2, яка підлягає стягненню становить 40 000 дол. США, що в еквіваленті на національну валюту становить 1 083 504 гривень.
Згідно до ст. 1050 ЦК України якщо позивальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги про три проценти річних від простроченої суми, в розмірі 302,47 дол. США, що в еквіваленті на національну валюту становить 8 420,59 гривні на підставі ст. 526 ЦК України підлягають частковому задоволенню. Так три проценти річних від простроченої суми, при перерахунку становлять 8 193,07 гривні (1 083 504 : 100 х 3 : 365 (кількість днів в році) 92 ( кількість прострочених днів за період з 15.08.2018 року до 15.11.2018 рік)).
Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вимоги, зазначеної статті, суд приходить до висновку, що обовязок позичальника сплатити проценти за користування коштами повинен бути обумовлений договором, в тому числі їх розмір та порядок сплати. Тому проценти на рівні облікової ставки НБУ можуть бути застосовані тільки в тому випадку, коли договором позики передбачений порядок одержання процентів, але не визначений їх розмір. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги, про стягнення з відповідача процентів за користування коштами в сумі 50 210,47 гривен необґрунтовані та задоволенню не підлягають.
З матеріалів справи не вбачається, що позивачем понесені судові витрати на професійну правову допомогу, оскільки відсутнє будь яке підтвердження оплати вказаної допомоги, тому судом не може прийматися до уваги зазначені позивачем витрати в сумі 14 000 грн. на професійну правову допомогу.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесені судові витрати, пов'язані з сплатою судового збору в розмірі 8 810 грн. 00 коп. та 3 грн. комісії за послуги банку по сплаті судового збору.
Згідно вимог ст. 133 ч.1 ЦПК України - судові витрати складаються із судового збору та інших витрат пов'язаних з розглядом справи.
Відповідно до вимог ст. 141 ч.2 п.1 ЦПК України - у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов'язані з розглядом справи пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За такого, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 8 196 грн. 09 коп. (93 % задоволення позовних вимог).
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 89, 263-265, 273, 280-283 ЦПК України, суд
Позов задовольнити повністю.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії ЕВ 009527, виданий Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області, адреса зареєстрованого місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідач: ОСОБА_2, (ІПН НОМЕР_2) ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серії ЕР 302034, адреса зареєстрованого місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_4

Суддя М.М. Ротар