Справа № 163/310/19
Провадження № 2/163/161/19
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( З А О Ч Н Е )

20 вересня 2019 року Любомльський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Чишія С.С.

з участю секретаря Костюк Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У позовній заяві ОСОБА_1 просить постановити рішення про визнання відповідача ОСОБА_2 та членів його сім`ї (родичів, однофамільців) такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та зобов`язати Любомльський районний сектор Управління Державної міграційної служби України у Волинській області зняти цих осіб з реєстраційного обліку.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу. У цій кватирі зареєстровані члени його сім`ї: дочка ОСОБА_4 , зять ОСОБА_5 , онук ОСОБА_6 . Після придбання квартири у Любомльському РС УДМС дізнався, що в квартирі також зареєстровані особи попереднього власника, а саме, відповідач ОСОБА_2 та члени його сім`ї (родичі, в тому числі однофамільці). Жодних родинних зв`язків із цими особами він і члени його сім`ї не мають, вони йому невідомі та не були відомі на момент придбання квартири. З моменту придбання квартири ці особи в ній не проживали і не проживають, їх особистих речей в квартирі немає, комунальні послуги не сплачують, участі в утриманні житла не приймають. Вважає, що при купівлі квартири уповноважена особа, яка здійснювала правочин, недостатньо перевірила відомості, а відповідач ОСОБА_3 як продавець не повідомила йому про цих осіб, хоча зобов`язана була зняти усіх зареєстрованих осіб до моменту продажу квартири.

Відповідач ОСОБА_7 подала відзив на позовну заяву. У ньому, заперечуючи заявлені щодо неї позовні вимоги, вказала, що на час укладення договору купівлі-продажу в квартирі були зареєстровані лише її дочка ОСОБА_8 та онука ОСОБА_9 , яких, як і обіцяла позивачу, зняла з реєстрації 18.11.2014 року. Інших осіб зареєстровано не було, що підтверджується будинковою книгою. Тому вважає, що не може бути відповідачем у даній справі.

В судове засідання сторони не з`явились.

Позивач в канцелярію суду подав заяву про підтримання позовних вимог, розгляд справи за його відсутності, не заперечив проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 про розгляд справи по суті двічі був належним чином повідомлений, у тому числі шляхом публікації на офіційному сайті суду судового оголошення, про розгляд судом даного позову достовірно обізнаний, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, однак в підготовче та судові засідання жодного разу не з`явився, відзиву на позов не подав, про причини неможливості розгляду справи за його відсутності не сповістив.

Відповідач ОСОБА_7 в канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Вказала, що позов не визнає та просила відмовити у його задоволенні в частині заявлених до неї вимог.

З огляду на викладене суд провів заочний розгляд позову відповідно до положень ст.ст.280, 281 ЦПК України.

Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.11.2014 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . У договорі зазначено, що за адресою місця знаходження квартири малолітні діти не зареєстровані.

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 05.11.2014 року.

Із цього ж договору купівлі-продажу вбачається, що продавцю ОСОБА_3 дана квартира належали на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12.12.1995 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.12.2004 року.

На підставі наданої відповідачем ОСОБА_3 копії будинкової книги на спірну квартиру встановлено, що у ній на дату укладення договору купівлі-продажу від 05.11.2014 року були зареєстровані лише ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . В подальшому, 18.11.2014 року, ці особи були зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Із виданої відділом ЦНАП виконкому Любомльської міської ради 15.02.2019 року довідки про склад сім`ї №1131 вбачається, що на даний час у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

Наданими на запит суду довідками цього ж відділу ЦНАП від 07.03.2019 року та підрозділу УДМС України у Волинській області від 06.06.2019 року стверджено, що у цій квартирі з 14.04.2010 року також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .

Отже, у справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі у період її належності на праві власності відповідачу ОСОБА_10

Проте така реєстрація не зафіксована у наявній у ОСОБА_10 будинковій книзі.

05.11.2014 року квартира відчужена новому власнику, позивачу ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 34 постанови від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснив, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 року по справі N 6-709цс16 зробив правовий висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Із сукупного аналізу вище наведених норм чинного цивільного і житлового законодавства слідує, що право членів сім`ї власника житла користуватися цим жилим приміщенням виникає та існує лише за наявності права власності в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності втрачає й право користування жилим приміщенням, як бувший власник майна, так і члени його сім`ї.

Позивач як новий і єдиний власник спірного житла у позовній заяві ствердив, що відповідач ОСОБА_2 не є членом його сім`ї, в квартирі від дня її придбання не проживає, його речей у ній немає, а його особа йому взагалі невідома.

Відповідач, будучи обізнаним із поданим до нього позовом та маючи процесуальну можливість, своїм правом на подання відзиву не скористався, а відтак доводів позивача не заперечив і жодним доказом не спростував.

За викладених обставин суд має достатні підстави вважати, що відповідач не є членом сім`ї позивача і у договірних відносин щодо права користування спірним житлом з ним не перебуває.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про наявність обґрунтованих підстав для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за місцем його реєстрації.

Разом із тим, вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку до задоволення не підлягає, оскільки відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Отже, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є самостійною підставою для зняття її з реєстрації і не потребує додаткового зобов`язання уповноваженого органу на вчинення такої дії за судовим рішенням.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Із встановлених на підставі досліджених письмових доказів фактичних обставин справи суд не вбачає порушення прав позивача діями відповідача ОСОБА_3 , оскільки про це свідчить зміст укладеного договору купівлі-продажу від 05.11.2014 року та наявна у неї будинкова книга.

Отже, заявлені позовні вимоги до ОСОБА_3 задоволенню не підлягають за їх безпідставністю.

Вимога позивача до членів сім`ї відповідача ОСОБА_2 , його родичів, однофамільців, суперечить положенням ч.1 ст.4 ЦПК України, оскільки фактично заявлена до невизначеного кола осіб, а відтак з порушенням встановленого ЦПК України порядку звернення до суду, що унеможливлює забезпечення здійснення судочинства на передбачених ч.3 ст.2 ЦПК України засадах.

Таким чином, судом встановлено підстави для часткового задоволення позову.

З огляду на прийняте у справі рішення, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.259, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Любомльським районним судом за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному апеляційному порядку.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Любомльський районний суд.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Ім`я позивача - ОСОБА_1 ; місце проживання: село Крушинець Любомльського району Волинської області; РНОКПП - НОМЕР_1 .

Імена відповідачів:

- ОСОБА_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП - невідомий;

- ОСОБА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП - НОМЕР_2 .

Головуючий : суддя С.С.Чишій