Провадження № 22-ц/811/1319/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровська Х.І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставлене майно, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просив стягнути з відповідача ОСОБА_4 в користь банку заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008 року в сумі 47 819, 70 євро та 212 560, 82 грн.; стягнути з відповідача ОСОБА_5 в користь банку заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008 року та за договором поруки № 600/02.1-09-378 від 18.09.2009 року в сумі 30 557, 98 євро та 212 560, 82 грн.; стягнути з відповідача ОСОБА_6 в користь банку заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008 року та за договором поруки за реєстр. № 3057 від 18.09.2009 року в сумі 30 557, 98 євро та 212 560, 82 грн.; звернути стягнення на заставлене майно, згідно Іпотечного договору за реєстр. № 5973 від 10.06.2008 року, а саме: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 42, 3 кв.м., у тому числі житловою площею 27, 2 кв.м., що належить ОСОБА_4, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 47 819, 70 євро та 212 560, 82 грн.; виселити ОСОБА_4 із займаної ним квартири АДРЕСА_1, загальною площею 42, 3 кв.м., у тому числі житловою площею 27, 2 кв.м.; стягнути з відповідачів у користь позивача судовий збір в розмірі 3 219, 00 грн.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 10 червня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544, згідно умов якого відповідачу ОСОБА_4 надано кредит у розмірі 30000,00 євро зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків 13, 5 % річних з кінцевим терміном повернення 09 червня 2023 рік включно. У якості забезпечення виконання зобов'язань за даним договором, 10 червня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір за реєстр. № 5973, згідно якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 42, 3 кв.м., у тому числі житловою площею 27, 2 кв.м. Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 18 вересня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 600/02.1.-09-378, та з ОСОБА_6 - договір поруки за реєстр. № 3057. Проте, станом на 06 липня 2015 року відповідачі взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, кредитні кошти не повернули, нараховані відсотки не сплатили, на попередження не реагують, в зв'язку із зазначеним банк просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором та звернути стягнення на заставлене майно в судовому порядку.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставлене майно - відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ПАТ «Укрсоцбанк», подавши апеляційну скаргу. В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення прийняте внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а відтак підлягає скасуванню. Зазначає, що 10 червня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544, згідно умов якого відповідачу ОСОБА_4 надано кредит у розмірі 30000,00 євро зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення 09 червня 2023 року включно. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов до необґрунтованого висновку, про неможливість дослідити здійснені відповідачем оплати за даним кредитним договором, у зв'язку із відсутністю в кредитному договорі номерів рахунків на які позичальником повинна здійснюватись сплата коштів за виконання умов договору, та що через відсутність реквізитів кредитного договору у графі про призначення платежу, не видається за можливе одночасно віднести вартісні показники, зазначені у наданих первинних документах, до договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 10 червня 2008 року. Зазначає, що до аналогічного висновку дійшов і судовий експерт за результатами проведення судово - економічної експертизи, що підтверджується Висновком експерта № 247/16 від 29 вересня 2016 року. Крім того суд наголошує, що з матеріалів справи вбачається, що документи, подані відповідачем ОСОБА_4 щодо сплати заборгованості за Кредитним договором, визнавалися учасниками процесу належними та не підлягали доказуванню. Позивачем, в свою чергу, подано банківські виписки з особових рахунків клієнта, що вміщують записи про операції, вчинені відповідачем при виконанні зобов'язань за Договором кредиту. На думку апелянта, невірним є і висновок суду першої інстанції про застосування норми щодо переривання строку позовної давності. Так, позивачем в червні 2012 року було подано позовну заяву до ОСОБА_4 про звернення стягнення на заставне майно для задоволення грошових вимог за кредитним договором від 10 червня 2008 року, що свідчить про те, що банком в межах трьохрічного строку подано позовну заяву від дня останньої оплати боржником. В результаті поданої заяви, ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 13 липня 2012 року відкрито провадження у справі № 1319/7163/2012 та призначено таку до розгляду. Таким чином, подання вище зазначеної позовної заяви перервало перебіг позовної давності. Звертає увагу й на те, що 01 жовтня 2014 року позивач подав позовну заяву до кількох боржників, а саме, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, що в свою чергу, також свідчить про те, що позивач знову ж таки пред'явив вимоги в межах трьохрічного строку позовної давності. Також, на думку апелянта, судом не вірно застосовано норму ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухваливу рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається наступне.

10 червня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 30 000, 00 євро зі сплатою за користування кредитними коштами відсотків 13, 5 % річних з кінцевим терміном повернення 09 червня 2023 року включно.

Згідно п. 1.2 кредитного договору, кредит надається позичальнику на наступні цілі: споживчі цілі.

Пунктом 1.1.1 кредитного договору, сторони встановили графік та порядок зниження максимального ліміту основної заборгованості шляхом виплати щомісячних платежів протягом усього часу дії договору до 10 числа кожного місяця, починаючи з жовтня 2008 року.

Відповідно до кредитного договору:

пункту 2.4. нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на суму фактичної заборгованість за кредитом, у валюті кредиту за методом факт/360, де факт фактична кількість днів в періоді, за який здійснюється нарахування процентів, 360 - умовна кількість днів у році;

2.4.1. нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щосімячно, в останній робочий день поточного місяця;

2.4.4. проценти, нараховані на прострочену заборгованість за кредитом вважаються простроченими процентами;

2.4.5 сплата процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти.

Крім того, відповідно до пунктів 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п. 1.1.1, 2.4, 2.10 договору та комісії в розмірах та порядку, передбаченому договором; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.п. 1.1, 2.4, 3.3.14.

У разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п.п. 2.4, 2.10 договору, комісій, передбачених умовами договору, а також прострочення строків повернення кредиту (траншів кредиту), визначених п.п. 1.1, 3.2.3, 3.3.8.1, 3.3.14 договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення (п. 4.1 кредитного договору).

Згідно з пунктом 7.3 кредитного договору він набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

10 червня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та відповідачем ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір за реєстр. № 5973, згідно якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю в іпотеку двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 42, 3 кв.м., у тому числі житловою площею 27, 2 кв.м.

Із заяв про видачу готівки від 12.08.2008 року ІІ 10-02 та ІІІ 10-02 вбачається, що відповідачу ОСОБА_4 було видано, відповідно, 25 000 євро та 800 євро (а.с. 37 38,т. 1).

Із заяви про видачу готівки від серпня 2009 року ІІ 136-10 вбачається, що відповідачу ОСОБА_4 було видано 964, 46 євро ( а.с. 39 т. 1).

12 серпня 2009 року була укладена додаткова угода про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10 червня 2008 року ( а.с. 6-13 т. 1).

18 вересня 2009 року була укладена додаткова угода про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10 червня 2008 року ( а.с. 5 т. 1).

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 18 вересня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір поруки № 600/02.1.-09-378, та з відповідачем ОСОБА_6 - договір поруки за реєстр. № 3057.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошима, боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного судочинства.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

З матеріалів вбачається, що позичальник порушив умови кредитного договору, зокрема щодо сплати чергових платежів у строки, визначені графіком погашення кредитної заборгованості, однак, здійснював часткові погашення частини простроченої заборгованості за кредитним договором, останнє з яких відбулось 03.02.2010 року на суму 195, 00 євро для погашення відсотків по отриманому кредиту, що підтверджено як представленими розрахунками позивача, так і квитанцією (а.с. 63 т.1), яка була подана відповідачем, як доказ в обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 54-55, т.1).

Відповідно до статті 530 чаастини 1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення, тобто невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Відповідно до п. 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10 червня 2008 року в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 (дев'яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 03 лютого 2010 року, а тому відповідно до пункту 4.4 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів після сплати боржником останнього платежу, а саме 05.05.2010 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено, то через 90 днів після сплати боржником останнього платежу в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав.

16 квітня 2010 року позивач надіслав відповідачу ОСОБА_4 вимогу-повідомлення, отриману 17.04.2010 року, якою останній був повідомлений про наслідки невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8 договору, протягом більше ніж 90 календарних днів (т. 1 а.с. 30).

З матеріалів справи вбачається, що банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення грошових вимог в сумі 36 579,67 євро 06 липня 2012 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 цього Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України ).

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

З матеріалав справи вбачається, що боржник узяв на себе зобов'язання повернути суму кредитів з відповідними процентами, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами).

Таким чином, умовами кредитного договору установлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами. Отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

За положеннями статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З матеріалів справи вдачається, що боржник припинив оплату чергових платежів з 03 лютого 2010 року (т.1 а.с. 63).

Оскільки між сторонами 12 серпня 2009 року та 18 вересня 2009 року були укладені додаткові угоди про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10 червня 2008 року (а.с. 5 т. 1), то банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 із зазначеним позовом в межах строку позовної давності, як по заборгованісті по тілу кредиту так і по нарахованих відсотках.

З позовною заявою до ОСОБА_4 та поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості банк звернувся 10 жовтня 2014 року.

26.06.2015 року ухвалою Сихівського районного суду м. Львова об'єднано в одне провадження позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості з позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на заставлене майно.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що позивач пропустив позовну давність, у межах якої він міг звернутись до суду з вимогою про стягнення з боржника заборгованості за кредитними договорами, не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

З розрахунку заборгованісті наданого позивачем вбачається, що відповідачем сплачено в період з 08.09.2008 року по 03.02.2010 року нараховані відсотки в сумі 4 078, 56 євро та 2, 74 євро тіла кредиту.

З розрахунку заборгованості також вбачається, що станом на 03.02.2010 року сума заборгованості по тілу кредиту становила 26 761, 72 євро, аналогічна сума боргу по тілу зазначена і в квитанції від 03.02.2010 року.

В спростування розміру сплаченої суми по погашенню заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10 червня 2008 року, відповідачем належних доказів не надано.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» необхідно стягнути заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008 року в сумі 26761, 72 євро - тіло кредиту.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) викладено правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, після зміни строку виконання зобов'язання (05.05.2010 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.4 договору позичальник був зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 05 травня 2010 року не підлягали виконанню.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у позивача підстави для нарахування та стягнення з боржника відсотків, обрахованих після 05.05.2010 року.

З розрахунку заборгованості вбачається, що сума нарахованих відсотків за користування кредитом здійснена на суму фактичної заборгованість за кредитом, у валюті кредиту за методом факт/360, за період з 12.08.2008 року по 05.05.2010 року, становить 6 180, 36 євро (а.с. 28 т.2)

В цей період відповідачем спачено поценти в сумі 4 078, 56 євро.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що позовна вимога в частині стягнення процентів підлягає до задоволення частково, а саме в сумі 2 101, 78 євро (6 180, 36 - 4 078, 56 = 2 101, 78)

А відтак, безпідставною є і позовна вимога про стягнення пені, яку позивач нарахував на вищевказані суми по тілу кредиту та відсотки за період з 10.07.2014 року по 05.07. 2015 року.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання, разом із тим, таких вимог в контексті цього позову за період, коли зобов'язання залишалось невиконаним, не заявлено.

За змістом частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на викладені приписи порука є строковим зобов'язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Пунктом 6.2. договорів поруки, укладених між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_5 за № 600/02.1.-09-378, та з ОСОБА_6 - за реєстр. № 3057, встановлено, що договір набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання всіх вимог забезпечених порукою.

З позовною заявою до поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості банк звернувся лише 10 жовтня 2014 року.

Оскільки вказаними договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, так як умовами цих договорів встановлено, що вони діють до повного виконання всіх вимог забезпечених порукою, а кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (05.05.2010 року) не пред'явив позову до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, колегія суддів приходить до переконання, що зобов'язання поручителів за вказаними договорами поруки припинились.

А відтак, у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 необхідно відмовити.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення (частина четверта статті 631 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до статті 589 ЦК України та частини першої статті 33 Закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 ЗУ «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною першою статті 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 ЗУ «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 ЗУ «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

З матеріалів справи вбачається, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за кредитні кошти.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до статті 1 якого, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1196цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-2096цс16.

З огляду на вищевикладене, двохкімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 42, 3 кв.м., у тому числі житловою площею 27, 2 кв.м., що належить ОСОБА_4, виступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, тобто підпадає під дію вказаного Закону.

Позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не доведено, що квартира АДРЕСА_1 не використовується відповідачем як місце постійного проживання та у нього наявне інше нерухоме майно для проживання.

Необхідно зазначити, що і в апеляційній скарзі відсутнє посилання на будь-які докази, що стосуються встановлення даного факту.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що виселення відповідача неможливе без надання йому іншого житлового приміщення та про наявність правових підстав для зупинення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону.

Колегія суддів звертає увагу не те, що задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» сплачено 3 219, 00 грн. та 3 654, 00 грн. за подання позовної заяви до суду першої інстанції та 7 560, 30 грн. за подання апеляційної скарги.

Враховуючи викладене колегія приходить до висновку, що з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» необхідно стягнути 7 622, 22 грн. сплаченого судового збору, з яких: 3 629, 63 грн. - за подання позовної заяви до суду першої інстанції та 3 992, 59 грн. - за подання апеляційної скарги.

За приписами п. п. 2, 8 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції неповно з'ясувано обставин, що мають значення для справи внасідок чого неправильно застосувано норми матеріального права, а саме, не застосовано закон, який підлягав застосуванню. З цих підстав апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» слід задовольнити частково, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2017 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставлене майно задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367- 369, 374 ч.1 п.1,2, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 червня 2017 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставлене майно - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Сихівським РВ ЛМУ УМВС України 02 липня 2007 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (ідентифікаційний код 00039019, місцезнаходження якого м. Київ, вул. Ковпака, 29) заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008 року, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4, в сумі 28 863, 50 євро з яких: 26 761,72 євро - тіло кредиту; 2 101, 78 євро - відсотки.

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості за відсотками та пенею за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008 року, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», відмовити.

Звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно Іпотечного договору зареєстрованого в реєстрі за № 5973 від 10.06.2008 року, а саме: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 42, 3 кв.м., у тому числі житловою площею 27, 2 кв.м., що належить ОСОБА_4, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог ПАТ «Укрсоцбанк» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008 року в сумі 28 863, 50 євро.

Рішення в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити на період дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про виселення ОСОБА_4 з займаної ним квартири АДРЕСА_1, загальною площею 42, 3 кв.м., стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6 заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-544 від 10.06.2008 року - відмовити.

Стягнути ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Сихівським РВ ЛМУ УМВС України 02 липня 2007 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (ідентифікаційний код 00039019, місцезнаходження якого м. Київ, вул. Ковпака, 29) 7 622, 22 грн. сплаченого судового збору, з яких: 3 629, 63 грн. - за подання позовної заяви до суду першої інстанції та 3 992, 59 грн. - за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 лютого 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.