Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 214/5477/17-ц

провадження № 61-40834св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2018 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2008 році йому, разом із сім`єю у складі трьох осіб, на підставі ордера від 02 червня 2008 року № 28 була надана квартира АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі він разом із відповідачем проживали з 24 червня 2008 року як члени сім`ї, але без укладення шлюбу. Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка також зареєстрована у спірній квартирі.

Зазначав, що до кінця листопада 2013 року ОСОБА_2 проживала у вказаній квартирі, але у листопаді 2013 року добровільно припинила користуватись квартирою та почала мешкати за іншою адресою. Перешкод у користування квартирою він їй не чинив, остання самостійно прийняла рішення про припинення проживання у спірній квартирі.

Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, у зв`язку з чим він несе тягар по оплаті комунальних послуг, які нараховуються на всіх зареєстрованих мешканців.

Враховуючи вищевикладене просив суд: визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати відділ реєстрації проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради зняти ОСОБА_2 з реєстрації у вказаній квартирі.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року у складі судді Чернової Н. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 добровільно залишила спірну квартиру та більше шести місяців у ній не проживає, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання відділу реєстрації проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради зняти ОСОБА_2 з реєстрації у вказаній квартирі, суд першої інстанції виходив із того, що зняття з реєстраційного обліку осіб не належить до компетенції суду та не є належним способом захисту порушеного права. Зазначається, що відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору належним чином не дослідив обставини справи, не врахував причини непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, які були викликані неприязними стосунками з ОСОБА_1 , що унеможливлювало сумісне проживання сторін в одній квартирі. Непроживання ОСОБА_2 за її місцем реєстрації пов`язано з конкретними життєвими обставинами, а не з добровільною відмовою від проживання у спірній квартирі, як зазначив суд першої інстанції. Крім того, апеляційним судом враховано, що іншого житла ОСОБА_2 на праві власності або ж на праві постійного користування не має. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що підстави, які передбачені статтею 71 ЖК Української РСР для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 липня 2018 року справу призначено судді-доповідачеві Пророку В. В.

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року № 760/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 серпня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачка підтвердила те, що самостійно припинила проживати за своїм місцем реєстрації. Також не заперечувала того, що вона не несе жодних витрат на утримання квартири, не сплачує комунальні платежі, які на неї нараховуються, оскільки вона в ній зареєстрована. Проте, вона зазначила, що причиною її непроживання в квартирі стало те, що ним створено нестерпні умови для проживання у зв'язку з чим вона було змушена звертатися до поліції та припинити проживання у спірній квартирі. Вказує, що ОСОБА_2 не надала жодних доказів, які б підтвердили, що він чинить їй перешкоди у проживанні, а вона робила якісь спроби щодо свого вселення в квартиру з 2013 року. Крім того, за весь час непроживання у квартирі відповідач не зверталась у жодні установи, органи, суди щодо її вселення чи усунення перешкод у користуванні квартирою.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно ордера від 02 червня 2008 року № 28, ОСОБА_1 з сім`єю з трьох осіб у складі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надано право на зайняття квартири з двох кімнат, житловою площею 29,87 м кв., за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 14 лютого 2017 року №1333, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно довідок з місця проживання про склад родини та прописку від 28 лютого 2013 року, ОСОБА_1 прописаний у квартирі АДРЕСА_1 . Разом із ним у вказаній квартирі прописані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до договору найму житлових приміщень у будинках державного та комунального житлового фонду від 01 березня 2013 року, укладеного між КП ЖЕО № 35 та ОСОБА_1 , КП ЖЕО № 35 надало ОСОБА_1 та членам його сім`ї у користування житло за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 64,5 кв м.

Згідно акту від 20 вересня 2017 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 у кв. АДРЕСА_1 не проживає з листопада 2013 року.

28 грудня 2012 року до Саксаганського РВ КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області із заявою звернулась ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 умисно завдав їй удару, чим спричинив фізичну біль.

Постановою прокурора прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу від 08 січня 2013 року, кримінальне провадження від 29 грудня 2012 року № 0000453 закрито у зв`язку із відмовою потерпілої ОСОБА_2 від обвинувачення.

Згідно акту від 02 грудня 2017 року, складеного мешканцями буд АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 разом із дочкою ОСОБА_3 починаючи з листопада 2013 року проживають в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР передбачає загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява № 30856/03, § 41-42).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, відносини, які склалися між сторонами спору, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі більш ніж шість місяців у зв`язку з неприязними стосунками з колишнім цивільним чоловіком, тобто у останньої наявні поважні причини непроживання у спірній квартирі у зв`язку з сімейними обставинами.

Крім того, позивачем не надано доказів наявності у ОСОБА_2 іншого житла на праві власності або праві постійного користування.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що тимчасова відсутність відповідача за місцем її реєстрації пов`язана із конкретними життєвими обставинами, а не з добровільною відмовою відповідача від свого права на проживання у спірній квартирі.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку апеляційного суду по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович