КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Справа №367/2073/14-ц
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 липня 2014 року (суддя Мікулін А.В.) у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у квітні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 8 вересня 2008р. у розмірі 22 847грн 59коп. та судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 8 вересня 2008р. відповідач отримала кредит у розмірі 3 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Договір складається із заяви позичальника, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою.

Позивач стверджував, що відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 19 березня 2014р. становить 22 847грн 59коп. та складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 3 000грн, за процентами за користування кредитом у розмірі 11 248грн 42коп., за комісією у сумі 7 035грн, а також штрафу у розмірі 500грн (фіксована частина) та 1 064грн 17коп. (процентна складова).

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 липня 2014 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором від 8 вересня 2008 року у розмірі 22 847грн 59коп. та судові витрати у розмірі 243грн 60коп.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 листопада 2016 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 липня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача вважав рішення суду незаконним, оскільки кредитний договір було укладено не 8 вересня 2008р., як зазначав позивач, а 8 вересня 2006р., коли відповідач була неповнолітньою та не мала права його укладати без згоди батьків, тому даний договір є нікчемним.

Також представник відповідача посилався на порушення судом норм процесуального права, оскільки відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи, чим порушено її право на подання заперечень проти позову.

Крім того, представник відповідача зазначав, що відповідно до умов договору кредиту позивач не мав права звертатися із вимогою про дострокове стягнення всієї суми кредиту, оскільки не повідомляв відповідача про встановлення нового (дострокового) терміну повернення коштів; не погоджувався з розрахунком заборгованості, оскільки він не підтверджує існування боргу, так як не є первинним обліковим бухгалтерським документом, а розмір неустойки значно перевищує розмір збитків.

Також представник відповідача зазначав, що суд не звернув увагу на той факт, що позивач, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, без поважних причин двічі підряд не з`явився у судове засідання, що є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Крім того, представник відповідача просив застосувати позовну давність, посилаючись на те, що банк знав про порушення свого права ще з жовтня 2006р., проте до суду звернувся лише у квітні 2014р., тобто з пропуском строку позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.183, 184, 193, 194) двічі свого представника у судове засідання не направив, причин неявки суду не повідомив, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 8 вересня 2008р. ОСОБА_1 підписала заяву, в якій висловила свою згоду, що дана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Також у заяві просила надати їй кредитний ліміт у розмірі 3 000грн, зобов`язалася сплачувати проценти у розмірі 2% на місяць на залишок заборгованості та щомісячну комісію у розмірі 3,5%.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 19 березня 2014р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 3 000грн, за процентами за користування кредитом у розмірі 11 248грн 42коп., за комісією у сумі 7 035грн, а також штрафу у розмірі 500грн (фіксована частина) та 1 064грн 17коп. (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання та надав відповідачу кредитні кошти, а відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає примусовому стягненню.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна з таких підстав.

Згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3).

Частиною 1 ст. 74 ЦПК України, редакція якої діяла на час розгляду справи судом, визначено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України було передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Таким чином, підтвердженням про належне повідомлення відповідача про день судового розгляду є її розписка про отримання судової повістки.

Матеріали справи не містять відомостей про вручення ОСОБА_1 судової повістки у судове засідання 21 липня 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦПК України, редакція якої діяла на час розгляду справи судом, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин суд першої інстанції не мав підстав для проведення заочного розгляду справи, а отримавши заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення, відповідно до положень ст. 232 ЦПК України повинен був скасувати заочне рішення суду.

Однак, ухвалою суду від 28 листопада 2016 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення було безпідставно відмовлено.

За таких обставин, рішення суду підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

У підписаній 8 вересня 2008 року ОСОБА_1 заяві сторони погодили розмір кредитного ліміту, розмір щомісячних процентів, які підлягають оплаті за користування

кредитом, та розмір щомісячної комісії.

Отже, сторони досягли згоди стосовно усіх істотних умов договору, а відтак кредитний договір є укладеним.

Доводи апеляційної скарги, що кредитний договір є нікчемним, так як був укладений 8 вересня 2006 року, коли відповідач була неповнолітньою, без отримання згоди її батьків, спростовуються документами, які були надані відповідачем при підписанні договору, а саме датою, власноручно проставленою відповідачем на заяві, та карткою фізичної особи - платника податків, яка видана 11 вересня 2007 року, отже, договір відповідачем було укладено у 2008 році у повнолітньому віці.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

У заяві від 8 вересня 2008 року зазначений номер картки, яка була видана відповідачу, а з розрахунку заборгованості вбачається, що в цей же день відповідачем було отримано 3000грн.

Відповідачем не було надано доказів на спростування твердження позивача про видачу відповідачу кредитної картки та про отримання нею кредитних коштів.

Відповідно до п. 6.5. Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно пункту 5.2. Правил користування платіжною карткою, погашення кредиту - це поповнення картрахунку держателя, яке здійснюється шляхом внесення коштів у готівковій або безготівковій формі та зарахування їх банком на картрахунок держателя, а також шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору.

Строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним картам з встановленим мінімальним обов`язковим платежем наведений у пам`ятці клієнта, яка є невід`ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами, та частину заборгованості за кредитом (пункт 5.3. Правил).

Позивачем суду першої інстанції не була надана ні пам`ятка клієнта, ні довідка про умови кредитування, ні інші докази, з яких можна встановити, який між сторонами був погоджений розмір мінімального платежу та строки його внесення.

Разом з цим, з розрахунку заборгованості вбачається, що після отримання грошових коштів, відповідачем не здійснювалися щомісячні платежі на погашення кредитної заборгованості, сплату процентів та комісії.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення кредитної заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.

Однак, ні у суді першої інстанції, ні у апеляційному суді відповідачем не були надані жодні докази погашення заборгованості за кредитним договором, не наведено

альтернативного, наданому позивачем, розрахунку заборгованості, не конкретизовано у чому саме представник відповідача не погоджується з наданим позивачем розрахунком.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для неприйняття, як належного доказу, наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Враховуючи викладене, вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором є правомірними.

Разом з цим, представником відповідача подана заява про застосування позовної давності.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У заяві від 28 листопада 2016 року про перегляд заочного рішення представник відповідача посилався на те, що відповідач не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, а позовна заява подана з пропуском позовної давності, яку він просить застосувати.

Суд першої інстанції в ухвалі від 28 листопада 2016 року зазначив, що вживав всіх необхідних заходів для повідомлення відповідача про судовий розгляд, а у заяві про перегляд заочного рішення не вказані обставини, що мають істотне значення для вирішення справи. При цьому, суд не звернув увагу на подання заяви про застосування позовної давності, що є істотною обставиною для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом) суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України, редакція якої діяла на час розгляду справи судом, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне розглянути доводи відповідача про застосування позовної давності до заявлених позивачем позовних вимог.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з цим, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справі 6-61цс14.

Згідно п. 3.1.1. Правил користування платіжною карткою строк дії картки зазначено на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка дійсна до останнього календарного дня указаного місяця.

По закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг для виконання розрахункових операцій по картрахунку (у передостанній день місяця закінчення строку дії) та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором (пункт 3.1.3. Правил).

Ні відповідачем, ні її представником суду не була надана кредитна картка.

Не було надано відомостей про строк дії картки, яка була видана відповідачу банком, і позивачем, хоча апеляційний суд направляв позивачу судове повідомлення з проханням забезпечити явку представника позивача у судове засідання для з`ясування обставин справи, однак судове повідомлення позивачем було проігноровано.

Вказані дії позивача позбавили можливості апеляційний суд перевірити строк дії картки, а відтак, при вирішенні питання про застосування позовної давності колегія суддів керується Умовами та Правилами надання банківських послуг, наданих позивачем.

Згідно п. 9.4. Умов та Правил надання банківських послуг у разі наявності перевитрат платіжного ліміту по картці та непогашення його клієнтом на протязі 6 місяців, картка закривається, наступне поновлення дії картки можливе тільки після повного погашення заборгованості клієнтом.

Пунктом 9.12. Умов та Правил надання банківських послуг визначено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не повідомить іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк.

З наданого суду позивачем розрахунку вбачається, що відповідачем з моменту отримання грошових коштів не вносилося жодного платежу на погашення заборгованості та сплату процентів за користування кредитом, а відтак про своє порушене право на отримання мінімального щомісячного платежу банк дізнався у жовтні 2008 року, згідно положень пункту 9.4 через шість місяців повинен був закрити картку (квітень 2009 року), а починаючи з 9 вересня 2009 року мав правові підстави вимагати повернення кредиту у повному обсязі.

Однак, з даним позовом позивач звернувся до суду у квітні 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Позивачем не було подано заперечень на апеляційну скаргу, не забезпечив позивач і явку свого представника у судове засідання для з`ясування обставин справи та дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом, а відтак колегія суддів вважає, у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної

давності.

Разом з цим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про необхідність залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи, у зв`язку із повторною неявкою позивача у судове засідання, так як 21 липня 2014 року представник позивача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність (с.с.31).

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на обставинах справи та не спростовують висновків суду.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи та порушення прав відповідача, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а у позові відмовляється, крім того, була задоволена касаційна скарга відповідача, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений нею за подання апеляційної та касаційної скарг судовий збір.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 липня 2014 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 1436080, яке знаходиться у м. Дніпрі, вул. Батумська, 11, на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована у АДРЕСА_1 , судові витрати у сумі 560грн 72коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк