КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року місто Київ.

Справа 753/15442/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/835/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М.,Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року (у складі судді Леонтюк Л.К., повний текст рішення складено 21 вересня 2018 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності та за позовними вимогами третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_1 про припинення частки у спільному майні та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

Таким чином, дана справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, в своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив суд, припинити право власності ОСОБА_2 на 124 / 1 200 частини АДРЕСА_1 2 з відповідними надвірними будівлями та спорудами, яка знаходиться у АДРЕСА_1 до складу якої входять прибудинкові споруди, якими є погріб під літерою " Д ", сарай під літерою " Б " та під " Г ", гараж під літерою " Ж " та з урахуванням остаточних уточнень від 21.07. 2017 року (т.1, а.с. 106-108) просив:

- припинити право власності ОСОБА_2 на 124/1200 частини АДРЕСА_1 2 з відповідними надвірними будівлями та спорудами, яка знаходиться у АДРЕСА_1 до якої входить прибудинкові споруди, якими є погріб під літерою "Д ", сарай під літерою " Б "та під літерою " Г ", гараж під літерою " Ж ";

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 124 / 1 200 частину АДРЕСА_1 2 з відповідними надвірними будівлями та спорудами, яка знаходиться у у АДРЕСА_1 до якої входить прибудинкові споруди, якими є погріб під літерою "Д ", сарай під літерою " Б "та під Ілітерою " Г ", гараж під літерою " Ж" ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 124 / 1 200 частин АДРЕСА_1 2 з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 у розмірі 46 122 гривні 33 копійки.

В свою чергу третя особа ОСОБА_3 звернувся з самостійними аналогічними позовними вимогами до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_1 про припинення частки у спільному майні та визнання права власності,та просив суд припинити право власності ОСОБА_2 на 124 / 1 200 частин житлового будинку у АДРЕСА_1 з усіма господарськими та надвірними спорудами та просив:

- припинити право власності ОСОБА_2 на 124/1200 частин будинку АДРЕСА_2 з усіма господарськими та надвірними спорудами;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 124 / 1 200 частин будинку АДРЕСА_2 з усіма господарськими та надвірними спорудами.

- стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 124 / 1 200 частин АДРЕСА_1 2 з усіма господарськими та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 46 122 гривень (сорок шість тисяч сто двадцять дві гривні) 33 копійки.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності відмовлено. В задоволенні самостійних позовних вимог третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_1 про припинення частки у спільному майні та визнання права власності відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, 18 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1.

Вказував на те, що не погоджується з висновками суду про те, що умови, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, є недоведенимиоскільки не проживання відповідача в спірному будинку протягом тривалого часу та відмова від утримання своєї частки в будинковолодінні не є основною підставою для задоволення позову, а є однією із складових частин обставин справи, так - само як і встановлені судом та визнані учасниками справи неприязні відносини співвласників спірного будинку, що є беззаперечним підтвердженням неможливості спільного користування майном (п.п. З п. 1 ст. 365 ЦК України). Заявник вважає, що за наявності самостійних вимог третьої особи, яка просить суд припинити право власності позивача на спірне майно на свою користь, вказані обставини мають важливе значення для того, аби визначити чиї саме позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вказує на те, що не були враховані судом вимоги ст. 322 ЦК України, у відповідності до яких власник зобов'язанийутримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відмітив, що зобов'язання по утриманню спірного майна виконуються виключно позивачем у справі, що фактично встановлено судовим рішенням.

Зазначив, що суд не звернув увагу на те, що предметом позову є припинення права власності відповідача з компенсацією його вартості, а не позбавлення права приватної власності.

Скаржник вказав також на те, що судом не враховано те, що оскільки предметом спору є 1/3 частина успадкованого майна житлової кімнати площею 6,5 кв.м, передпокою 9,2 кв.м, ванної 5,3 кв.м, веранди площею 5,1 кв.м, підсобного приміщення площею 3,8 кв.м та надвірних будівель, річ є неподільною, а тому частка не може бути виділена в натурі , також судом не було враховано, що через довготривалі неприязні стосунки між позивачем та відповідачем і третьою собою, спільне володіння і користування майном є неможливим.

Також заявник посилався на те, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та його сім'ї (п.п. 4 п. 1 ст. 365 ЦК України), оскільки відповідач житлом забезпечений, в спірному будинку не проживає починаючи з кінця 70-х років, не зареєстрований в ньому, має інше житло на праві приватної власності, він лише не погоджується з розміром компенсації за його частку в спільному майні.

Позивач вказує на те, що у учасників процесу виникли розбіжності щодо погодження експертної вартості спірного майна, позивач просив суд першої інстанції призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу, клопотання було задоволено та призначено експертизу.

Після отримання висновку судового експерта відділу досліджень будівельних конструкцій, визначення вартості робіт і нерухомого майна та дорожньо-технічних досліджень лабораторії інженерно-технічних видів досліджень інституту ОСОБА_4, відповідно до якого розраховано вартість 124/1200 від 372/1200 частин спадкового майна, яке в рівних частках по 124/1200 частин в житловому будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_2 та вказано, що частка кожного із співвласників відповідно до визначеної вартості спадкового майна у висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 28.02.2017 №17571/15-42, яке в рівних частках по 124/1200 в житловому будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, загальна частка якого складає 372/1200, розташованого по АДРЕСА_2, становить від вартості - веранди, площею 5,1 кв.м, II - підсобного, площею 3,8 кв.м; 1-1 -передпокою, площею 9,2 кв.м; 1-4 - житлової, площею 6,5 кв.м; 1-5 - ванної, площею 5,3 кв.м, загальна вартість яких становить 66 927,00 грн.:

- ОСОБА_2 (власник 124/1200 частини) - 22 309,00 грн.;

- ОСОБА_3, (власник 124/1200 частини) - 22 309,00 грн.;

- ОСОБА_1 (власник 124/1200 частини) - 22 309,00 грн.

Від вартості надвірних споруд, що були успадковані: погрібу під літерою "Д", сараю під літерою "Б", сараю під літерою "Г", гаражу під літерою "Ж", загальна вартість яких становить 71 440,00 грн.:

- ОСОБА_2 (власник 1/3 частини) - 23 813,33 грн.:

- ОСОБА_3, (власник 1/3 частини) - 23 813,33 грн.

- ОСОБА_1 (власник 1/3 частини) - 23 813,33 грн.;

позивачем було перераховано на депозитний рахунок суду грошову компенсацію вартості 124/1200 частин будинку у розмірі 22 309,00 грн., та грошову компенсацію вартості 1/3 частин надвірних будівель у розмірі 23 813,33 грн., що разом склало суму у розмірі 46 122,33

При цьому, зазначає скаржник, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги грошових коштів на депозитний рахунок суду не вносила, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог.

Скаржником також зазначено, що судом не в повному обсязі враховано обставини даної справи, зокрема те, що частка у спільній власності на будинок є незначною,не може бути виділена в натурі, що сумісне користування майном неможливе, відповідач забезпечений іншою жилою площею, в будинку не проживає. Не було прийнято до уваги жодного висновку експертизи, та не надано належної правової оцінки висновкам експертів. Також, вказав на те, що судом не було прийнято до уваги ст. 319 ЦК України та ст. 365 ЦК України, не зважаючи на той факт, що вказані в ній умови надають можливість припинити право відповідача на його 124/1200 часток спірного майна.

До апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2

У відзиві відповідач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилався на те, що його частку можна виділити в натурі, а внесена позивачем сума компенсації не відповідає ринковій вартості його частки у спільному майні, яким він бажає користуватись на рівні з іншими співвласниками.

Отримавши відзив на апеляційну скаргу, позивач визнав його доводи в частині не внесення ним на депозит суду ринкової вартості частки будинковолодіння, яку він просить припинити.

Позивачем на стадії апеляційного розгляду було внесено на депозит Дарницького районного суду м. Києва 155 390, 67 грн., в якості грошової компенсації за частку відповідача у спільному майні, на підставі експертного дослідження, яке було проведено в суді першої інстанції за клопотанням відповідача. Таким чином, розмір грошової компенсації, яку позивач згоден відшкодувати відповідачу за його частку у спільному майні становить 201 513 грн.

До апеляційного суду також надійшла мирова угода, укладена між відповідачем та третьою особою, що заявила самостійні вимоги, відповідно до якої, відповідач погодився на припинення його частки у спільному майні та її перехід до третьої особи, за грошову компенсацію в сумі 300 000 грн.

Колегія суддів, відмовляє у затвердженні такої мирової угоди, з огляду на те, що вона укладена в межах розгляду позовної заяви третьої особи, проте рішення суду в цій частині ніким не оскаржено, а тому не переглядається апеляційним судом.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 2, 4ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, на праві власності належить 604 / 1 200 домоволодіння АДРЕСА_2.

11 березня 1988 року на підставі Договору дарування, посвідченого 7 - ою Київською державною нотаріальною конторою № 3 - 1060, ОСОБА_3 отримав від батька 2 / 5 частини зазначеного будинку.

03 лютого 1998 року після смерті батька ОСОБА_3 отримав у спадщину 31 / 400 частини будинку АДРЕСА_2, що підтверджується Дублікатом Свідоцтва про право на спадщину, виданим 16 - ою Київською державною нотаріальною конторою 07 червня 2008 року , реєстровий номер № 1 - 1837.

Після смерті матері, ОСОБА_3отримав у спадщину 31 / 1200 частини АДРЕСА_1 2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину виданого 16 - ою Київською державною нотаріальною конторою 27 лютого 2003 року та зареєстрованого в реєстрі за номером № 4 - 421 ОСОБА_3 отримав 31 / 1 200 частину зазначеного будинку.

Таким чином, на сьогоднішній день ОСОБА_3 належить 604 / 1 200 частина будинку АДРЕСА_2 ( 2 / 5 + 31 / 400 + 31 / 1 200 = 604 /1 200 ).

Співвласниками іншої частини будинку є його братии: відповідач - ОСОБА_2 та третя особа- Кавуненко ОСОБА_5.

Зокрема, ОСОБА_2 належить 124 / 1200 частин даного будинку АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 27 лютого 2003 pоку , зареєстровано в БТІ за № 19324, та Свідоцтва про спадщину від 03 лютого 1998 року, зареєстровано в БТІ за № 19324.

ОСОБА_1 належить 472 / 1 200 частин даного житлового будинку згідно договору дарування від 25 квітня 1995 року, Свідоцтва про право на спадщину від 27 лютого 2003 pоку, та Свідоцтва про право на спадщину від 03 лютого 1998 року.

Житловий будинок АДРЕСА_2, що перебуває у спільній частковій власності сторін, - складається з жилого будинку, при будинкових будівель та споруд. Згідно свідоцтва про право на спадщину будинок має житлову площу 69, 2 кв. м.

Відповідно то технічного паспорту на будинок, житлова площа складає 77, 8 кв м, загальна площа -145, 0 кв м.

В 2000 році було здійснено прибудову під літерою « А2 », що становить 73, 1 кв м.

Крім будинку, на земельній ділянці розташовані: сараї за літерами « Б », « Г », вбиральня за літерою « В », погріб за літерою « Д », літня кухня за літерою « Є », гаражі за літерами « Ж », « З », навіс за літерою « К », споруди № 1 - 5, № I - IY ( споруди - ворота, хвіртки, паркан, колодязь, вимощення ).

Спірний будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0, 1 912 га .

За життя батьків ОСОБА_6 на підставі рішення Осокорківської селищної ради народних депутатів Дарницького району міста Києва № 48 від 24 листопада 1987 року, було надано в тимчасове користування земельну ділянку площею 0, 2 912 га за адресою вулиця Дніпрова, юудинок № 2, у місті Києві.

В 1999 році ОСОБА_3, мати ОСОБА_7 та брат ОСОБА_2 надали згоду на виділення із вказаної ділянки 0, 10 га для будівництва та обслуговування будинку брату ОСОБА_1

В 2000 році з вищевказаної земельної ділянки виділено 0, 10 га та приватизовано на ім'я ОСОБА_8, дружини ОСОБА_1. Позивач за основним позовом на вказаній виділеній земельній ділянці збудував окремий будинок, якому присвоєно адресу: АДРЕСА_2, та постійно проживає зі своєю сім'єю.

У відповідності до ст. 319 Цивільного Кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Щодо заявлених ОСОБА_1 та ОСОБА_3позовних вимог про позбавлення (припинення) відповідача ОСОБА_2 права приватної власності на 124/1200 частини АДРЕСА_1 2 з відповідними надвірними будівлями та спорудами, яка знаходиться у місті Києві по вулиці Дніпровій до якої входить при будинкові споруди, якими є погріб під літерою "Д ", сарай під літерою " Б "та під літерою " Г ", гараж під літерою " Ж ", суд першої інстанції виходив з наступного.

За імперативними приписами ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду

Згідно з ч.1 ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо; частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності сукупно передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України обставин, та за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

При встановленні обставин справи суд вважав встановленою обставину, що належна відповідачу частка у майні не є незначною по відношенню до частки позивача.

Крім того, поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15 травня 2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1ст. 365ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Однак, при зверненні з позовом до суду, так і протягом усього розгляду справи третьою особою з самостійними вимогами ОСОБА_3 не було внесено на депозитний рахунок суду вартість частки будинку, що належить відповідачу ОСОБА_2

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6 - 68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 Цивільного Кодексу України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1ст. 365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України упостанові від 04 жовтня 1991 року № 7 « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Оцінюючи надані позивачем ОСОБА_1 та третьою особою з самостійними вимогами ОСОБА_3 докази та встановлені судом обставини, суд першої інстанції вважав, що умови, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, є недоведеними, а частка відповідача не є незначною.

Колегія суддів з таким висновком погодитись не може, оскільки він не в повній мірі відповідає встановленим судом обставинам.

Частка відповідача у спадковому майні становить 124/1200 частини АДРЕСА_1 2 з відповідними надвірними будівлями та спорудами, яка знаходиться у місті Києві по вулиці Дніпровій до якої входить при будинкові споруди, якими є погріб під літерою "Д ", сарай під літерою " Б "та під літерою " Г ", гараж під літерою " Ж ".

Враховуючи перелік приміщень, які входять до спадкового майна та їх площу, частка ОСОБА_2, в цьому майні, - є незначною. Крім того між сторонами склались неприязні стосунки, що унеможливлює їх спільне користування будинком батьків. Ці обставини не заперечувались сторонами. Відповідач протягом тривалого часу не користується спадковим майном, оскільки забезпечений житлом в іншому місці. З пояснень відповідача в судовому засіданні апеляційного суду та змісту поданого відзиву на апеляційну скаргу, змісту поданої мирової угоди між відповідачем та третьою особою судом встановлено, що останній не заперечує проти припинення його частки у спільному майні, проте не на користь позивача і з виплатою грошової компенсації за ринковими цінами.

Відмовляючи в задоволенні позову і позивачу і третій особі, суд фактично не вирішив спір, за вирішенням якого до суду звертались учасники процесу.

При вирішеннівказаного спору необхідно враховувати, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності.

При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених законом, виходячи з вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з доказів наданих апеляційному суду позивачем внесено на депозитний рахунок Дарницького суду м. Києва загальна сума 201 513 грн. , що є ринковою вартістю частки відповідача, визначеною експертом ОСОБА_9 в його дослідженні від 05 березня 2018 року з урахуванням права відповідача на користування земельною ділянкою. Слід зазначити, що це дослідження надавалось суду самим відповідачем на спростування висновку позивача.

Інших доказів, які б свідчили, що вищенаведена сума не є компенсацією за ринковими цінами на частку у спільному майні суду не подано.

Посилання представника відповідача на те, що сплативши більший розмір компенсації на стадії апеляційного розгляду позивач фактично змінив свої позовні вимоги, колегія суддів не приймає з огляду на те, що вказана обставина не свідчить про зміну позовних вимог, а лише свідчить про згоду позивача на виплату грошової компенсації відповідачу за частку в його майні в більшому розмірі, тобто є частковим визнанням доводів відповідача про не внесення позивачем на депозит суду грошової компенсації в сумі, яка б відповідала ринковим цінам на частку в спільному майні.

Тобто, припинення права власності відповідача на частку в спільному майні з виплатою йому ринкової вартості цього майна, не буде порушувати прав останнього, в тому числі і прав на використання земельної ділянки, вартість якої також врахована.

Посилання відповідача на бажання використовувати земельну ділянку, як на підставу для відмови в позові про припинення права на частку в будинку, суд не приймає, з огляду на те, що отримавши грошову компенсацію в сумі 201 513 грн. відповідач зможе придбати земельну ділянку на якій займатись землеробством та бджільництвом.

Вирішуючи спір з огляду на загальні принципи цивільного судочинства, колегія суддів враховує, що частка позивача у спірному домоволодінні є більшою ніж частка третьої особи.

Також враховується, що третя особа будь-якої суми на виплату грошової компенсації не внесла, рішення суду не оскаржила, а тому задоволенню підлягає саме позов позивача, який дотримався умов, що мають передувати припиненню права власності на частку у спільному майні.

Враховуючи, вищевикладене, а також нові обставини, які були встановлені під час апеляційного розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку, що за умови сплати позивачем відповідачу грошової компенсації в сумі 201513 грн., права останнього порушені не будуть, а спір між сторонами буде вирішений.

Рішення районного суду в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню, оскільки висновки суду про відсутність підстав для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні не відповідають дійсним обставинам, які не заперечувались сторонами в судовому засіданні, та вимогам Закону, а тому відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Апеляційний суд не вважає за необхідне змінювати розподіл судових витрат між сторонами, оскільки рішення ухвалюється, з врахуванням нових обставин, встановлених апеляційним судом, щодо виплати грошової компенсації в більшому розмірі, а тому суд не вважає за необхідне стягувати з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення права на частку.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1) на 124/1200 частини АДРЕСА_1 2 з відповідними надвірними будівлями та спорудами, яка знаходиться у м. Києві по вул. Дніпровій .

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2) право власності на 124/1200 частин АДРЕСА_2 з відповідними надвірними будівлями та спорудами ( погріб під літерою "Д", сарай під літерою "Б" та під літерою "Г", гараж під літерою "Ж".

Стягнути з ОСОБА_1 на Користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 124/1200 частин АДРЕСА_2 у розмірі 201 513, 00 грн. (двісті одна тисяча п'ятсот тринадцять грн.) , які знаходяться на депозитному рахунку Дарницького районного суду м. Києва.

В частині відмови в задоволенні самостійних вимог третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення частки у спільному майні залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскарена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2019 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді С.М. Рубан

М.М. Іванченко