Справа № 352/981/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/156/19
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.,

секретаря Турів О.М.

представника апелянта ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_4, заінтересована особа - Головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області про встановлення факту, що має юридичне значення - переслідування владою Російської Федерації стосовно суспільно-політичного діяча, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тисменицького районного суду від 14 листопада 2018 року в складі судді Струтинського Р.Р., ухвалене в м. Івано-Франківськ, повний текст якого складено 14 листопада 2018 року, -

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення - факту переслідування владою Російської Федерації суспільно-політичного діяча.

Заяву обґрунтовував тим, що Слідчим комітетом Російської Федерації щодо нього організовано політично мотивоване кримінальне переслідування з фальсифікацією доказів в нібито скоєному ним кримінальному злочині, вираженому в пособництві шахрайства в особливо великому розмірі та заочному пред'явленні йому обвинувачення за ч. 5 ст. 33 та ч. 4 ст. 159 Кримінального кодексу Російської Федерації. Кримінальна справа, де він проходив як свідок була порушена 18 жовтня 2014 року, а вже в якості обвинуваченого його було притягнуто постановою від 19 червня 2015 року. Постановою від 16 вересня 2015 року його оголошено у міжнародний розшук.

Притягнення його в якості підозрюваного являється політично вмотивованим переслідуванням у зв'язку з тим, що з 09 червня 2015 року стартувала передвиборча кампанія з виборів губернатора Ростовської області Російської Федерації. Вибори були призначені на 13 вересня 2015 року.

На момент старту перевиборчої кампанії він був членом виборчої комісії з правом вирішального голосу. В його обов'язки входила організація виборчого процесу в Росії за волевиявленням народу в чергових і позачергових виборах, які повинні проводитись при загальному і рівному виборчому праві шляхом таємного голосування або ж через інші рівнозначні форми, що забезпечують свободу голосування.

Він, як засновник «Фонду протидії корупції в органах місцевого самоврядування і державної влади», відкрито висловлював свою позицію, щодо недопущення фальсифікації виборів та боротьби з корупцією. Він неодноразово заявляв, що не допустить, як член виборчої комісії, фальсифікації на виборах губернатора Ростовської області. А тому для його відсторонення і було сфабриковано кримінальну справу.

Можливість встановлення факту кримінального переслідування законодавством не регулюється і в позасудовому порядку встановити даний факт не представляється можливим. Також встановити факт фальсифікації звинувачень в адміністративних і судових органах Російської Федерації не представляється можливим через корупцію та вплив посадових осіб.

Метою встановлення факту, що має юридичне значення про політично кримінальне переслідування є здійснення подальшої діяльності, спрямованої на відновлення порушених прав і свобод в Європейському суді з прав людини.

У зв'язку з вищенаведеним та уточнивши вимоги, просив встановити юридичний факт його переслідування владою Російської Федерації, як суспільно-політичного діяча.

Рішенням Тисменицького районного суду від 14 листопада 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_4 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд зробив формальне посилання на недоведеність вимог заяви про встановлення факту, при цьому не дав жодної оцінки численним доказам долученим до матеріалів справи та не зазначив, які саме доводи заявника суд відхилив та чому суд прийшов до такого висновку, тобто в порушення вимог ЦПК суд не обґрунтував своє рішення.

Вказує, що влада Росії проводить щодо нього та членів його сім'ї політичні репресії, дії влади мають причинно-наслідковий зв'язок з його незалежною громадсько-політичною діяльністю, а за кримінальним злочином загального права, в якому він обвинувачується, приховано політичне переслідування.

Крім того, за результатами розгляду заяви №788-18-00023 Представництвом в Україні УВКБ ООН прийнято рішення від 08 лютого 2018 року, що заявник підпадає під захист Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців і повинен бути захищений від примусового повернення в країну, де існує загроза життю і свободі.

Встановлення юридичного факту про те, що заявник є суспільно-політичним діячем і переслідується владою Російської Федерації необхідно для реалізації цивільних прав, в тому числі на захист від довільного повернення в країну, де його життю і свободі існує небезпека.

У зв'язку з вищенаведеним просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким заяву задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України сторонами не подавався.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з вищенаведених підстав.

Представник Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку був повідомлений, а тому колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутності на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо встановлення факту його переслідування, як суспільно-політичного діяча.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно пункту п'ятого частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як вбачається з роз'яснень, викладених в пункті першому постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Таким чином, встановлення факту, що має юридичне значення, в судовому порядку можливе тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

ОСОБА_4, звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилався на те, що у Російській Федерації щодо нього порушено кримінальну справу у зв'язку з політичними мотивами, а тому йому необхідний захист від довільного повернення в Російську Федерацію, де його життю і свободі загрожує небезпека.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року та Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень пункту першого частини першої статті 1 Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 1 Закону «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Відповідно до пункту тринадцятого статті 1 Закону «особа, яка потребує додаткового захисту» - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 5 цього Закону передбачено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом п'ятим статті 10 Закону передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, для надання захисту в Україні від повернення в іншу країну, у якій особі, як вважає заявник, внаслідок певних обставин, йому загрожує небезпека життю, безпеці чи свободі, законодавством України передбачено надання певного статусу та визначено для цього процедуру.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 не звертався до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати, постановивши нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 з інших мотивів, оскільки заявником не наведено підстав для встановлення юридичного факту.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 14 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні заяви ОСОБА_4, заінтересована особа - Головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області про встановлення факту, що має юридичне значення - факту переслідування владою Російської Федерації стосовно суспільно-політичного діяча відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта