Справа № 136/2042/18
Провадження № 22-ц/801/408/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 рокуСправа № 136/2042/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М.,

суддів Зайцева А. Ю., Панасюка О. С.

секретар судового засідання: Куленко О. В.

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

відповідач Липовецька міська рада Липовецького району Вінницької області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року у складі судді Кривенка Д. Т., постановлене в м. Липовець, повний текст судового рішення складено 26 грудня 2018 року ,-

в с т а н о в и в :

03 жовтня 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4, Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області про усунення перешкод у користуванні належним йому на праві власності житловим будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.18). У вказаному вище об'єкті нерухомості зареєстровано місце проживання відповідача, яка була його дружиною та їх спільних доньок ОСОБА_7, ОСОБА_8.

14 січня 2018 року внаслідок постійних конфліктів він змушений був залишити належне йому житло, а 14 березня 2018 року рішенням Липовецького районного суду Вінницької області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, рішення суду набрало законної сили 14 квітня 2018 року. У зв'язку з тим, що позивач втратила статус члена його сім'ї, що було підставою для реєстрації її у належному йому об'єкті нерухомості, а також за період її проживання було пошкоджено його житло пожежею, в них постійні неприязні стосунки, що підтверджується тим, що 05.02.2018 року він був притягнений до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173 2 КУпАП. Оскільки ОСОБА_4 самостійно не бажає звільнити його житло та знятись з реєстрації, позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилавшись на ст. 405 ЦК України, ч.1 ст.116 ЖК України.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що об'єкт нерухомості, в якому проживає та зареєстрована ОСОБА_4, дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_3 Сторони по справі - це колишні чоловік та дружина, шлюб між якими розірвано рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 березня 2018 року. Однак у відповідності до частини 4 ст.156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Позивач не довів наявність умов, передбачених в ч. 1 ст. 116 ЖК України, які можуть слугувати підставою для виселення. Не можуть бути застосовані до даних правовідносин і положення статті 405 ЦК України, так як відповідач постійно проживала і проживає в будинку, нікуди звідти не виїжджала.

17 січня 2019 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 аналогічні доводам позовної заяви.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

- ОСОБА_3 є власником житлового будинку за АДРЕСА_1 що підтверджується договором дарування житлового будинку № 2505 від 17 грудня 2014 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 56836383 від 07 квітня 2016 року.(а.с. 17,18).

- У вказаному об'єкті нерухомості зареєстрована відповідач ОСОБА_4, де і проживає, що не заперечується сторонами та підтверджено записами у домовій книзі (а. с. 11-16)

- З 14 січня 2018 року позивач проживає за адресою АДРЕСА_2 в підтвердження чого надано Акт про фактичне місце проживання особи від 02 жовтня 2018 року.( а. с. 98)

- 14 березня 2018 року рішенням Липовецького районного суду Вінницької області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, рішення суду набрало законної сили 14 квітня 2018 року(а. с. 20).

- 14 березня 2018 року в належному ОСОБА_3 житловому будинку виникла пожежа внаслідок порушення правил пожежної безпеки при експлуатації приладів пічного опалення, внаслідок чого було спричинено збитки на орієнтовну суму 38 900 грн, що підтверджується довідкою Липовецького районного сектору Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 19 березня 2018 та Актом про пожежу від 14 березня 2018 року (а. с. 22, 23).

Між сторонами виник спір з приводу виселення колишнього члена сім'ї власника житлового будинку та зняття з реєстрації.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 157 ЖК України власник жилого будинку (квартири) має право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливе в тому випадку, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

На підтвердження систематичності псування житла позивач посилається на пожежу, яка виникла 14 березня 2018 року (а.с.22,23). Однак, по-перше, докази того, що пожежа виникла саме з вини відповідача по справі, відсутні, а твердженням позивача, яке він мотивує тим, що оскільки відповідач на той час проживала в будинку, а пожежа виникла саме з причин порушення правил експлуатації правил пожежної безпеки, є лише його власним припущенням.

По-друге, факт пожежі в будинку є одиничним і не може бути доказом систематичності порушень, що є безумовною підставою для застосування положень ч.1 ст. 116 ЖК України.

Звернення позивача із заявами до поліції: 15.03.2018 року (а.с.24), 19.09.2018 року (а.с.27), від 26.09.2018 року (а.с.29), судячи з їх змісту, свідчать про бажання позивача зняти з реєстрації та виселити з будинку зокрема колишню дружину - відповідача по справі ОСОБА_4 за допомогою втручання працівників поліції. Слід зазначити, що позивач хоча і стверджує що колишня дружина не пускає його в будинок, однак за судовим захистом з цього питання він не звертався.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б слугували підставами для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення у відповідності до положень статті 116 ЖК України, - є вірним.

В справі що розглядається, встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач ОСОБА_4 почала проживати у спірному будинку як дружина власника та проживає до цього часу. Тому суд першої інстанції вірно встановив, що в даному випадку не підлягає до застосування стаття 405 ЦК України, оскільки вона стосується випадків, коли член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що оскільки реєстрація (зняття з реєстрації) місця проживання є похідним від доведення права фізичної особи на правомірне використання чужого майна, а позовні вимоги про виселення задоволенню не підлягають, тому відсутні підстави і для задоволення позову в частині вимог про зобов'язання органу місцевого самоврядування зняти ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання.

Отже, суд першої інстанції при розгляді справи вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають до застосування, не допустив порушень процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують вірного висновку суду першої інстанції.

Відтак апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін (ст. 374 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис А. Ю. Зайцев

підпис О. С. Панасюк

Згідно з оригіналом

головуючий суддя Т. М. Шемета

Повний текст судового рішення складено 15 лютого 2019 рок