Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 338/918/16-ц

провадження № 61-35751св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року у складі судді Битківського Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2017 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Васильковського В. М., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 червня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладений договір фінансового лізингу № 004571, згідно з пунктом 1.1 якого останнє зобов`язалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу йому у користування предмет лізингу, а він зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Предметом договору згідно з пункт 3.1 є міні-трактор JINMA 3244. Відповідно до додатку № 1 до зазначеного договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу становить 150 000,00 грн, авансовий платіж - 75 000,00 грн, щомісячний платіж - 6 250,00 грн, комісія за організацію (10 %) - 15 000,00 грн, комісія за передачу (3 %) - 4 500,00 грн. 22 червня 2016 року він здійснив платіж на розрахунковий рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Еталон» у сумі 15 000,00 грн, що підтверджується квитанцією від 22 червня 2016 року № 5368.

Позивач зазначав, що умови договору фінансового лізингу від 22 червня 2016 року № 004571, зокрема сплата комісії за організацію та оформлення договору у розмірі 10 % та інших платежів, не відповідають чинному законодавству України та порушують його права як лізингоодержувача та споживача. Крім того, вказаний договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 22 червня 2016 року № 004571, стягнути на свою користь 15 000,00 грн комісії, сплаченої ним за організацію укладення договору, та 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 22 червня 2016 року № 004571 з додатками. Стягнуто із ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені за договором, у розмірі 15 000,00 грн. У задоволенні інших вимог позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» відхилено. Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що оспорюваний договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його умови є несправедливими. Крім того, оспорюваний договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки, стороною договору виступає фізична особа, його предметом є транспортний засіб, а тому відповідно до вимог законодавства такий договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Також надання послуг фінансового лізингу є фінансовою послугою, у зв`язку із чим може здійснюватися відповідачем лише після отримання відповідної ліцензії.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У січні 2017 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено наявність у договорі лізингу ознак, необхідних для кваліфікації умов договору несправедливими згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Із урахуванням положень статей 220, 806, 807, 808, 809 ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 22 червня 2016 року між сторонами укладений договір фінансового лізингу № 004571 з додатками, згідно з умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Еталон» зобов`язалася придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі відповідно до умов цього договору.

Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору предметом лізингу є міні-трактор JINMA 3244. Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 150 000,00 грн, авансовий платіж - 75 000,00 грн, щомісячний платіж - 6 250,00 грн, комісія за організацію (10 %) - 15 000,00 грн, комісія за передачу (3 %) - 4 500,00 грн.

Пунктом 8.2.1 договору фінансового лізингу від 22 червня 2016 року № 004571 визначено, що перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка визначена у додатку № 1 і становить 10 % вартості предмета лізингу, авансу - ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у додатку № 1; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку № 1.

Згідно з пунктом 8.2.3 договору фінансового лізингу від 22 червня 2016 року № 004571 лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати другий лізинговий платіж, що складається з періодичних лізингових платежів; періодичний лізинговий платіж складається з відшкодування частини вартості предмета лізингу, сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу, сплати комісії за супроводження договору.

22 червня 2016 року ОСОБА_1 здійснив платіж на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» у сумі 15 000,00 грн, що підтверджується оригіналом квитанції, наданим позивачем та долученим до матеріалів справи.

Нормативно-правове обґрунтування

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.

За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу від 22 червня 2016 року № 004571 укладений у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають зазначені вище норми матеріального права, то відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Тому на підставі частин першої, п`ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена позивачем за нікчемним договором.

Оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Стягуючи із відповідача грошові кошти, сплачені за оспорюваним договором лізингу, суди попередніх інстанцій виходили із того, що вказаний договір містить несправедливі умови, а також із відсутності нотаріального посвідчення оспорюваного договору, що має наслідком нікчемність правочину.

Верховний Суд вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов`язковим у цій справі.

Зважаючи на наведене, висновки судів щодо нікчемності правочину є обґрунтованими, проте висновок щодо несправедливих умов договору зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 94, 95 постанови від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Зважаючи на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що оспорюваний договір лізингу є нікчемним, зробили помилкові висновки про наявність правових підстав для визнання його недійсним, оскільки закон вимагає лише встановлення такого факту в мотивувальній частині рішення.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи, що Верховний Суд встановив неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, наявні підстави для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про необхідність змінити рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2017 року у частині правових підстав стягнення грошових коштів за договором фінансового лізингу шляхом виключення посилання на несправедливі умови договору, оскільки такі кошти підлягають стягненню на підставі частини п`ятої статті 216 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, є помилковими та спростовуються установленими чинним законодавством вимогами щодо форми та змісту договору фінансового лізингу, а саме статтями 628, 799, 806 ЦК України.

Рішення судів попередніх інстанцій у частині відшкодування моральної шкоди сторонами не оскаржується, тому суд касаційної інстанції не переглядає судові рішення у цій частині.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 січня 2017 року змінити у частині визначення правових підстав стягнення грошових коштів за договором фінансового лізингу, шляхом виключення посилання на несправедливі умови договору.

В іншій частині рішення судів залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак

Судді:І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик