Провадження №22-ц/812/236/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 лютого 2019 року м. Миколаїв

справа № 490/10488/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання незаконним висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради, за апеляційною скаргою, поданою представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену 18 грудня 2018 року суддею Гуденко О.А. у приміщенні цього суду, повний текст ухвали складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання незаконним висновку про доцільність визначення проживання дітей з батьком.

Позивач зазначала, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, від шлюбу мають дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2016 року шлюб ОСОБА_7 розірвано та визначено місце проживання неповнолітніх дітей з матір'ю.

17 жовтня 2018 року органом опіки та піклування Миколаївської міської ради було прийнято висновок №2358/02.02.01-22 про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком - ОСОБА_3 Вказаний висновок був наданий відповідачем при розгляді цивільної справи № 487/1468/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей.

Посилаючись на те, що зазначений висновок органу опіки та піклування був прийнятий без з'ясування усіх необхідних обставин, ОСОБА_1 просила визнати його незаконним.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2018 року у відкритті провадження у справі відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі, поданої представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2, апелянт просив скасувати ухвалу суду, посилаючись на її незаконність, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний висновок є лише доказом в іншій цивільній справі, який підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами, а тому вимога про визнання його незаконним не може бути самостійним способом захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany), заява № 42527/98, § 44).

За змістом частини третьої статті 124 Конституції України (у редакції Закону України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", що набрав чинності 30 вересня 2016 року) юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні чи суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З аналізу норм ст.ст. 158, 159 СК України вбачається, що при наявності між батьками спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, в разі неможливості його врегулювання рішенням органу опіки та піклування, такий спір розглядається судом та судове рішення є остаточним у вирішенні цього питання.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Висновок органу опіки та піклування Миколаївської міської ради, який позивач просить визнати незаконним, не містять ознак рішення суб'єкта владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом. Крім того, даний висновок не породжує жодних правових наслідків, а є одним з доказів при розгляді цивільного спору про визначення місця проживання дитини та несе рекомендаційний характер і не є обов'язковим для суду. Правові наслідки виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дітей.

Таким чином, оспорюваний позивачем висновок органу опіки та піклування не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі у зв'язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства,

За такого, доводи наведені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, а тому підлягає залишенню без змін на підставі ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року