Головуючий у І інстанції Фролова І.В.
Провадження № 22-ц/824/8086/2019 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати зрозгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Сержанюка А.С.,

при секретарі Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенніКиївського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, третя особа: виконуючий обов`язки ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського Казарін Володимир Павлович , про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання внести запис до трудової книжки,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 798 - к від 24 листопада 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 ; поновлення його на посаді проректора з науково - педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського із 4 серпня 2017 року»; стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу із 9 серпня 2017 року по 14 березня 2019 року у розмірі 261 127,98 грн.; стягнути моральну шкоду у розмірі 120 000 грн. та судовий збір у розмірі 1 800,09 грн.; зобов`язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про нагородження Почесною грамотою Верховної Ради України від 16 листопада 2017 року.

Обгрунтовуючи вимоги, посилався на те, що працював на посаді проректора з науково - педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського.

4 серпня 2017 року було видано наказ про звільнення позивача з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з тим, що позивач був відсутній на роботі без поважних причин, копію наказу № 563 - к від 4 серпня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач отримав 9 серпня 2017 року.

Разом із тим, з 17 липня 2017 року по 8 серпня 2017 року позивач перебував на лікарняному, тобто звільнення відбулось під час його тимчасової непрацездатності, у зв`язку із чим позивач оскаржив наказ про звільнення до суду. Під час судового засідання представник відповідача повідомивпозивачу, що у відділі кадрів він може ознайомитись з наказом від 24 листопада 2017 року про скасування наказу № 563 - к від 4 серпня 2017 року.

Після 15 години 27 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 прибув у відділ кадрів, де йому було видано для ознайомлення наказ від 24 листопада 2017 року про скасування наказу № 563-к від 4 серпня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

При цьому, позивача не було допущено до фактичного виконання попередніх обов'язків та не було надано робоче місце. У відділі кадрів пояснили такі дії тим, що позивача звільнено повторно, однак наказ про повторне звільнення йому не надали і до виконання попередніх обов`язківне допустили. 27 листопада 2017 рокупозивачем було підготовлено заяву про допуск до роботи та відправлено цінним листом з описом на ім'я Таврійськогонаціонального університету імені В . І.Вернадського.

Своє звільнення позивач ОСОБА_1 вважає незаконним, оскільки при проведенні звільнення була порушена процедура, передбачена ст.ст.42, 43, 49-2 КЗпП України, зокрема, про скорочення посади, яку обіймав позивач, його не було повідомлено за два місяці, що передували звільненню.

Оскільки звільнення позивача було проведено з порушенням встановленого законом порядку, він підлягає поновленню на роботі з виплатою йому на підставі ст. 235 КЗпП України середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивач у позові посилався на те, що порушення його прав з боку відповідача викликало у нього сильні душевні хвилювання: він тривалий час пропрацював в університеті без будь-яких зауважень, втратив роботу і в теперішній час знайти нову практично неможливо, повторне звільнення відбулося з грубим порушенням норм трудового законодавства, з 24.11.2017 року позивач не отримує заробітну плату і не може працевлаштуватись, що завдає йому моральної шкоди, яку він оцінив у 120 000 грн., які також просив стягнути з відповідача на свою користь.

29 листопада 2018 року об`єднано в одне провадження справу № 761/30549/17 (пров. № 2/761/5562/2018) за позовом ОСОБА_1 до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського про визнання наказу № 563-к від 04 серпня 2017 року незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та справу № 761/943/18 (пров. №2/761/3794/2018) за позовом ОСОБА_1 до Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського, третя особа - виконуючий обов`язки ректора Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського Казарін В.П. , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зприсвоєнням об`єднаній справі № 761/943/18.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №798-к від 24 листопада 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського із 04 серпня 2017 року.

Стягнуто з Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 261 127,98 грн.

Стягнуто з Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та судові витрати, що складаються із судового збору, у розмірі 1 800,09 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідачподав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що звільнення позивача було проведено з дотриманням встановленого законом порядку, на що суд першої інстанції уваги не звернув та не надав належної оцінки доказам, які підтверджують дані обставини.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а у разі надання відповідачем розрахунків, внести зміни у частині щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.08.2017 року.

В судовому засіданні представник відповідача подану ним апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в апеляційному суді проти апеляційної скарги відповідача заперечили та просили залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено відповідачем в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, тому колегія суддів згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді проректора з науково - педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків Таврійського національного університету імені В.І.Вернадського.

4 серпня 2017 року було видано наказ про звільнення позивача з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (том 1, а.с.12). Копію наказу № 563 - к від 4 серпня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач отримав 9 серпня 2017 року.

Оскільки вищевказане звільнення було проведено відповідачем під час перебування позивача на лікарняному, в подальшому наказом № 797-к від 24 листопада 2017 року (том 1, а.с.13) наказ № 563 - к від 4 серпня 2017 року було скасовано.

27 листопада 2017 року позивач у відділі кадрівознайомився з наказом від 24 листопада 2017 року про скасування наказу № 563-к від 4 серпня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Судом також встановлено, що 24 листопада 2017 року ОСОБА_1 , проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків, звільнено з роботи 31 серпня 2017 року у зв`язку із скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (том 1, а.с.64).

В матеріалах справи наявне персональне попередження (том 1, а.с.58), яким ОСОБА_1 повідомлено, що посада, яку він обіймає, підлягає скороченню на підставі рішення Вченої ради Університету від 09 червня 2017 року протокол №15 та наказу в.о. ректора від 09 червня 2017 року №113 ОД. Водночас до попередження долучено перелік вакантних посад в університеті на 2 аркушах (том 1, а.с.59-60).

Дане попередження ОСОБА_1 не отримано, одночасно в матеріалах справи наявний акт від 22 червня 2017 року про те що ОСОБА_1 відмовився отримати та підписати персональне попередження (том 1, а.с.61).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача ОСОБА_1 із займаної посади проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків проведено з порушенням вимог ч.ч.1, 2 ст.40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що до обов`язків роботодавця при звільненні працівника з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відноситься письмове попередження його не пізніше ніж за два місяці про наступне звільнення та пропонування працівникові одночасно з попередженням про звільнення іншої роботи на підприємстві, в разі її наявності. Судам же при розгляді даної категорії спорів необхідно встановлювати, чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці.

Так, в матеріалах справи наявний наказ №113-ОД від 09 червня 2017 року «Про оптимізацію організаційної структури Університету та скорочення штату працівників» (том 1, а.с.56-57), в п. 1.4. якого зазначено про скорочення посади проректора з науково-педагогічної діяльності та міжнародних зв`язків, яку обіймав позивач ОСОБА_1 .

Разом з тим, письмове попередження про скорочення посади позивач ОСОБА_1 не пізніше ніж за два місяці до дня звільнення не отримав, оскільки підпис останнього в даному попередженні відсутній (том 1, а.с.58). При цьому акт відмови від підписання персонального попередження (том 1, а.с.61) не свідчить про те, що позивач був попереджений належним чином про скорочення його посади та те, що йому було запропоновано іншу роботу на підприємстві, що також є обов`язком роботодавця, оскільки в період з 12 червня 2017 року по 23 червня 2017 року позивач ОСОБА_1 знаходився на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серія АДВ № 161618 (том 1, а.с.114).

Таким чином, враховуючи те, що відповідачем при звільненні позивача не було дотримано вимог закону в частині письмового попередження позивача не пізніше ніж за два місяці про наступне звільнення та пропонування йому одночасно з попередженням про звільнення іншої роботи на підприємстві, в разі її наявності, беручи до уваги той факт, що станом на дату складання акту про відмову від підписання попередження - 22 червня 2017 року, ОСОБА_1 перебував на лікарняному, законним та обґрунтованим є висновок суду про те, що звільнення позивача було проведено з порушенням вимог закону, а саме ч.ч.1, 2 ст.40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст. 43 Конституції України).

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Враховуючи те, що позивачем доведено факт звільнення його без законної підстави, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про поновлення його на попередній роботі із скасуванням наказу роботодавця про звільнення.

Правильним є і рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги довідку відповідача про розмір середньомісячного та середньоденного заробітку позивача, що складають 12 775,95 грн. та 623,22 грн. відповідно, та обчислив цей розмір з урахуванням тривалості вимушеного прогулу ОСОБА_1 - 20 місяців і 9 робочих днів, та з урахуванням суми коштів у розмірі 66 629,99 грн., яка була добровільно виплачена відповідачем позивачу. Дані розрахунки відповідачем під час розгляду справи спростовані не були.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. моральної шкоди, оскільки діями відповідача по повторному неправомірному звільненню позивача останньому завдано моральної шкоди, яка виразилась в емоційних та душевних стражданнях, погіршенні стану здоров`я, докладенні додаткових зусиль для організації життя. При цьому розмір відшкодування, визначений судом - 10 000 грн., на думку апеляційного суду, відповідає вимогам розумності та справедливості, є достатнім, і підстав для його зміни немає.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1, 5, 6ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності і бути достатніми для встановлення судом дійсних обставин справи та вирішення її у відповідності з вимогами закону.

Враховуючи факт доведеності позивачем обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі, стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги відповідача - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Таврійського національного університету імені В.І. Вернадського - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: