Постанова

Іменем України

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 187/730/16-ц

провадження № 61-14647св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Єлизаветівська сільська рада Петриківського району Дніпропетровської області,

треті особи: державне підприємство «Царичанський районний комбінат побутового обслуговування населення», відділ архітектури та містобудування житлово-комунального господарства та будівництва Петриківської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року у складі судді Караула О. А. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Баранніка О. П., Пономарь З. М., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що 20 листопада 1990 року він придбав у власність нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Царичанської районної ради народних депутатів від 23 жовтня 1991 року йому було надано право на оформлення права власності на вказану будівлю, а 29 жовтня 1991 року Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації посвідчено його право власності на майстерню діагностики автомобілів. Земельною ділянкою, на якій розміщений вказаний об'єкт нерухомості, він користується згідно із укладеним із Єлизаветівською сільською радою Петриківського району Дніпропетровської області договором оренди. У 2004 році адресу цього об'єкту нерухомості було змінено на таку: АДРЕСА_2.

Звернувшись до нотаріуса з метою укладення договору купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення, він отримав відмову у проведенні нотаріальних дій у зв'язку із відсутністю у Дніпродзержинському БТІ даних про реєстрацію права власності на спірний об'єкт нерухомості.

За таких обставин позивач просив визнати за ним право власності на майстерню діагностики автомобілів загальною площею 38,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на майстерню діагностики автомобілів загальною площею 38,3 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач правомірно набув право власності на спірний об'єкт нерухомого майна, зміна адреси якого не свідчить про законність відмови нотаріуса у проведенні нотаріальних дій з продажу цього майна. Позивач як власник спірного об'єкту нерухомості позбавлений права розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року відхилено апеляційну скаргу Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач правомірно набув право власності на спірне нерухоме майно. Позивач дізнався про порушення свого права лише після того, як отримав відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку із відсутністю у Дніпродзержинському БТІ даних про реєстрацію права власності на спірний об'єкт нерухомості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Єлизаветівська сільська рада Петриківського району Дніпропетровської області просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не здійснив дій щодо реєстрації прав власності на спірний об'єкт нерухомості, а тому нотаріус правомірно відмовив йому у здійсненні нотаріальних дій щодо оформлення права власності на цей об'єкт нерухомості. Позивач дізнався про порушення свого права у 2009 році у зв'язку із зміною адреси спірного майна, а тому звернувся до суду із цим позовом з пропуском строку позовної давності. Суди при вирішенні спору неправильно застосували статтю 392 ЦК України.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що матеріалами справи підтверджена належність спірного майна позивачу. Перебіг строку позовної давності слід рахувати з дати відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року провадження за касаційною скаргою Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 грудня 2018 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що рішенням виконкому Царичанської районної ради народних депутатів від 23 жовтня 1991 року ОСОБА_4 було надано право на оформлення права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, а 29 жовтня 1991 року Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації посвідчено його право власності на майстерню діагностики автомобілів. Земельною ділянкою, на якій розміщений вказаний об'єкт нерухомості, позивач користується згідно із укладеним з Єлизаветівською сільською радою Петриківського районну Дніпропетровської області договором оренди.

На підставі рішення Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області від 22 квітня 2004 року адресу цього об'єкта нерухомості було змінено на таку: АДРЕСА_2.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Звернувшись до нотаріуса з метою укладення договору купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення, він отримав відмову у проведенні нотаріальних дій у зв'язку із відсутністю у Дніпродзержинському БТІ даних про реєстрацію права власності на спірний об'єкт нерухомості.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Згідно із статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює згідно з законом по своїй волі, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15.

Положеннями статті 392 ЦК України визначено, що власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право заперечується або не визнається іншою особою.

Позов про визнання права власності характеризується такими визначальними ознаками: 1) наявність дійсного, а не уявного спору про право з особою, яка не визнає право позивача або оспорює його, вважаючи майно своєю власністю; 2) відсутність зобов'язальних правовідносин між позивачем і відповідачем з приводу спірного майна; 3) обов'язок позивача довести правомірність підстав набуття права власності на спірне майно.

Звертаючись до суду із позовом до Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області про визнання права власності, ОСОБА_4 вказує підставою такого звернення відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії з оформлення права власності на спірне нерухоме майно.

При цьому, вважаючи, що його права порушені саме нотаріусом, ОСОБА_4 у своїй позовній заяві в якості відповідача вказує саме орган місцевого самоврядування.

Разом із тим матеріали справи не містять відомостей про те, що орган місцевого самоврядування оспорює право позивача на спірне майно, вважаючи його своєю власністю.

Визнання права власності на майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення прав на це майно у нотаріальному порядку.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до пункту 3 частини третьої Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Станом на 1991 рік реєстрація речових прав на спірне нерухоме майно була проведена ОСОБА_4 відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням, а станом на 31 серпня 2016 року відповідність цієї реєстрації вимогам закону підтверджено листом обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 31 серпня 2016 року № 794, згідно із яким за ОСОБА_4 зареєстровано право на майстерню автомобільної діагностики, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 80).

Обґрунтування судами попередніх інстанцій необхідності захисту судами прав позивача у зв'язку з неможливістю реєстрації спірного нерухомого майна у відповідному державному реєстрі не можуть бути правовою підставою для визнання права власності на це майно, оскільки реєстрація такого права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.

Даних про те, що позивач звертався до нотаріуса після отримання цих відомостей щодо державної реєстрації, матеріали справи не містять, а тому висновки судів про порушення прав позивача у зв'язку з неможливістю оформлення прав на спірне нерухоме майно є безпідставними.

Зазначені обставини та вимоги закону суди попередніх інстанцій належним чином не врахували, у зв'язку з чим дійшли помилкового висновку про задоволення позову, неправильно застосувавши норми статті 392 ЦК України та не встановивши належний суб'єктний склад учасників справи.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову, а понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору у справі складають 1 267,77 грн (606,32 грн + 661,45 грн), то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню ці судові витрати.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області судовий збір у сумі 1 267,77 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк