Справа № 201/3254/19
Провадження № 2/201/1982/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019р. суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська - Ткаченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору і договору іпотеки недійсними,

В С Т А Н О В И Л А:

20.03.2019р. представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Цаплін О.К. (діє за договором про надання правової допомоги та на підставі ордеру від 20.03.2019р. - а.с. № 20, 21) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору і договору іпотеки недійсними (а.с. № 2 - 11).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 25.03.2019р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін до положень ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 23).

В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначив, що 16.07.2007р. ОСОБА_2 уклала з ВАТ КБ «Надра» кредитний договір №8/2007/840-к/1155-Н, на підставі якого отримала кредит в сумі 18 000 доларів США під 12,9 % річних зі строком погашення до 15.06.2027р., на оплату вартості квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В якості виконання зобов`язань за кредитним договором 16.07.2007р. уклала з ВАТ КБ «Надра» договір іпотеки № 1155-Н/1, на підставі якого передала в іпотеку банка указану квартиру.

Представник позивачки вважає, що перед укладенням кредитного договору банк у порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) і Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168, не повідомив її про кредитні умови, зокрема: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У порушення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у кредитному договорі не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту. Договором передбачена лише щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 211,27 доларів США, окремо не визначена суми процентів за користування кредитом. Крім того, у пунктами 3.5., 3.6 договору передбачено стягнення з позичальника плати за управління кредитом та витрат, пов`язаних з моніторингом та супроводженням кредиту.

Крім того, у порушення вимог ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ряду інструкцій, затверджених Постановами Правління НБУ та п. 3.2 договору банк надав кредитні кошти не в іноземній валюті, а в гривнях.

На підставі вищевикладеного просив визнати недійсними кредитний договір №8/2007/840-к/1155-Н від 16.07.2007р. та договір іпотеки №1155-н/1 від 16.07.2007р.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 19.08.2019р. представник відповідача Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» - Біла І.В. (діє за наказом від 18.12.2018р. а.с. № 45) надіслала суду відзив на позовну заяву (а.с. № 51 53), в якому заперечувала щодо доводів позивачки про порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначила, що позивачка підписала анкету-заяву від 28.06.2007р. про отримання кредиту, яка містить відомості про те, що вона обізнана про істотні умови кредитного договору до його укладення. Крім того, вона могла перед укладенням договору отримати консультацію у спеціаліста, ознайомитися з інформацією про банківські продукти і послуги, істотні умови на офіційному сайті банка.

При передачі майна в іпотеку було проведено оцінку іпотечного майна, замовником якої була сама позивачка. Умовами кредитного договору встановлено розмір необхідного мінімального платежу по тілу кредиту та розмір відсоткової ставки за користування кредитом, порядок нарахування і сплати. Плата за управляння кредитом не була встановлена у договору, адже відповідно до п. 1.3.2 договору плата з управління кредитом сплачується із розрахунку 0% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом. Розмір комісії визначений у п. 4.3.11 договору відповідає вимогам п. 2.4 Розділу 2 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління НБУ №255 від 18.06.2003р.

Щодо валюти отримання кредиту, то відповідно до умов розділу З кредитного договору кредитні кошти зараховувались на позичковий рахунок позивача № НОМЕР_1 , відкритий у Дніпропетровській філії ВАТ КБ «Надра», а видача готівки здійснювалась за заявою на видачу готівки № 765 від 16.07.2007р., згідно якої валюта - USD, сума - 18 000, еквівалент - 90 900грн. Про одержання цієї суми свідчить підпис позивачки у самій заяві.

Вважав необґрунтованими вимоги позивачки про визнання недійсним договору іпотеки від 16.07.2007р. лише на підставі визнання недійсним кредитного договору.

Також представник відповідача заявила про застосування строків позовної даності, вказавши на те, що у пункті 7.3. кредитного договору сторони збільшили строк позовної давності до 10 (десяти) років. Позивачка дізналася про порушення свого права 16.07.2007р. - у момент укладення кредитного договору, але з позовом звернулася лише 20.03.2019р., пропустивши визначений п. 7.3 договору десятирічний строк позовної давності, питання про його поновлення не порушував.

На підставі викладеного, представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити, застосувати строк позовної давності.

Позивачка (її представник) правом на надання відповіді на відзив не скористалися.

Враховуючи категорію спору (малозначна справа), наданий представником відповідача відзив, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважаю, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

16.07.2007р. між ОСОБА_2 (після укладенні 21.07.2007р. шлюбу зі ОСОБА_3 позивачка змінила прізвище на « ОСОБА_4 » - а.с. № 17-18) і ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір №8/2007/840-к/1155-Н, на суму 18 000 доларів США під 12,99 % річних зі строком погашення до 15.06.2027р. (а.с. № 1213) (п.п. 1.1., 1.3., 1.4. договору) (а.с. № 12-13).

Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є розрахунки за договором купівлі-продажу від 16.07.2007р., укладеного позивачкою з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , предметом якого була квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно о звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

За змістом статті 230 ЦК України у взаємозв`язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Така правова позиція викладена Верховим Судом у постанові від 20.05.2019р. по справі № 300/790/17 (провадження № 61-20984св18).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і надалі в редакції чинній на момент укладення кредитного договору 16.07.2007р.) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) інші умови, визначені законодавством.

Не можна погодитись з посиланням позивачки на порушення банком ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» через ненадання їй повної інформації про умови кредитування, оскільки як видно з наданих представником відповідача доказів, позивачка перед укладенням кредитного договору, а саме 28.06.2007р. підписала анкету-заяву про отримання кредиту, яка містить відомості про те, що вона ознайомлена з основними умовами надання кредиту.

Стосовно доводів позивачки про те, що банк не повідомив її про орієнтовну сукупну вартість кредиту, варто зазначити про таке.

З 05.06.2007р. набрала чинності Постанова Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, якою були затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Отже ці Правила діяли на момент укладення спірного кредитного договору.

Під сукупною вартістю кредиту згідно з Правилами про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007р. (далі Постанова Правління НБУ № 168) розуміється не конкретна цифра, а певний обсяг інформації про його орієнтовну (тобто, не конкретну) вартість кредиту.

Так, відповідно до постанови Правління НБУ № 168 банк повинен надавати достовірну інформацію про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансовим зобов`язань споживача, які пов`язані в отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Згідно із п. 1.3. Постанови, банки зобов`язані забезпечувати їх виконання під час укладення кредитних договорів зі споживачами.

Відповідно до п. 2.1. постанови Правління банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши про: а) умови кредитування: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бут и використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, якщо вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, і у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до п. 2.4. постанови Правління банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Згідно п. 3.1. постанови Правління банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії по обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо: перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредит) та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Згідно із п. 3.2. постанови Правління № 168 кредит ний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі виду погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів мас бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Пунктом 3.3. постанови Правління № 168 встановлено, що банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:

а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням відповідної формули, за якою обраховується чиста сума кредиту.

б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послу пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійсненної споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Згідно із п. 3.8. постанови Правління № 168 у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

При розгляді справи було встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Спірний договір складається із анкети-заяви на кредитування, самого договору, який містить суму, строки і порядок погашення заборгованості за кредитом.

В заяві-анкеті від 28.06.2007р. (а.с. № 55) позивачка своїм підписом підтвердила, що вона у ознайомлена з умовами надання кредиту. У заяві-анкеті міститься інформація про кредит сума 18 000 доларів США, річна ставка 12,99 %, комісія 0, строк 240 місяців.

Невірними є посилання позивачки, що кредитним договором визначені лише суми погашення основної суми кредиту (тіла кредиту) і не встановлений порядок погашення кредиту за кожний місяць і сум процентів за його користування.

Пункти 1.3., 1.4. договору містять інформацію про річну процентну ставку 12,99 %, остаточний строк повернення кредиту до 15.06.2027р.

Пунктом 3.3.1 кредитного договору передбачено, що позичальник повертає сам кредит та сплачує банку передбачені п.п. 1.3.1., 1.3.2 цього договору платежі (тобто відсотки за користування кредитом 12,99 % і плата за його управління 0 %) шляхом здійснення перерахування на рахунок № НОМЕР_2 , МФО 306016, мінімально необхідного платежу у валюті кредиту.

Згідно з п. 3.3.2, 3.3.3. сума мінімально необхідного платежу складає 211,27 доларів США , який вноситься щомісячно до 20 числа поточного місяця.

Відповідно до п. 3.4. договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у період (28-+29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Отже кредитний договір містить дані про сукупну вартість кредиту шляхом визначення щомісячного мінімально необхідного платежу, який включає як тіло кредиту так і відсотки по кредиту, а також кінцевий строк його погашення.

Варто звернути увагу на те, що пунктом 3.1. постанови Правління № 168 від банків вимагається банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту у договорі або у додатку до нього. Тобто, норма містить альтернативу вибору щодо форми надання інформації.

Посилання позивачки на те, що банк не повідомив її про необхідність проведення оцінки майна перед переданням його в іпотеку спростовуються наданим відповідачем виконаним на замовлення позивачки (на той час - ОСОБА_2 а.с. № 12-16, 17-18) Звітом від 12.07.2007р. ПП «Діалог» про оцінку вартості трикімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яким квартира оцінена у 102 135грн. (а.с. № 56-57).

Саме за такою ринковою вартістю квартири була передана в іпотеку банку, що видно з п. 1.1. договору іпотеки від 16.07.2007р. № 1155-Н/1 (а.с. № 14-16).

Відповідно до умов п. 3.1. кредитного договору кредитні кошти надаються банком позичальникові шляхом видачі готівки через касу банка за заявою останнього про видачу готівки у іноземній валюті доларах США.

Згідно з п. 3.2. договору моментом надання кредиту вважається день утворення заборгованості на позичковому рахунку позичальника № НОМЕР_3 , відкритому у Дніпропетровській філії ВАТ КБ «Надра».

Як свідчать матеріали справи, видача готівки здійсненна за заявою позивачки на видачу готівки № 765 від 16.07.2007р., валюта - USD, сума - 18 000, еквівалент у гривнях - 90 900 (а.с. № 58).

Водночас в основу недійсності кредитного договору не може бути покладений факт отримання позивачкою кредиту у гривнях, а не у доларах США, оскільки згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання вимог закону в момент вчинення правочину, а не в момент його виконання. Отримання кредитних коштів засвідчує виконання кредитного договору, а недійсність правочину пов`язана лише з моментом його укладення. Вказане спростовує посилання позивачки на недотримання банком приписів ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент укладення кредитного договору.

Поряд з тим, що при розгляді справи не встановлено порушень приписів ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент укладення кредитного договору в цілому, зміст пунктів 3.5., 3.6. ( в частині) і пункту 4.3.11. договору не відповідає цим приписам, з огляду на таке.

У п. 4.3.11 кредитного договору визначений обов`язок позичальника сплатити комісію у розмірі 2% від початкової суми кредиту при здійсненні повного дострокового погашенні кредиту протягом перших двох років дії кредитного договору.

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016р. у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Як вказує представник відповідача, комісія у розмірі 2% як плата за дострокове погашенні кредиту протягом перших двох років розрахована на підставі п. 2.4 Розділу 2 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління НБУ №255 від 18.06.2003р.

Згідно з п. 2.4 Розділу 2 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління НБУ №255 від 18.06.2003р. комісійними доходами і витратами (далі - комісії) банку є операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов`язання чи є фіксованою.

Відповідно до пп. б) п. 2.4. цих Правил до комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами) належать:

комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів;

комісії за обслуговування кредитної заборгованості;

комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов`язання;

комісії за управління інвестицією тощо;

За умовами оспорюваного кредитного договору плата за дострокове погашення кредиту у вигляді комісії (2%) не входить до щомісячного мінімально необхідного платежу платежів, який боржник повинен сплачувати щомісяця за весь період дії договору.

Однак умовами п. 4.3.11 кредитного договору фактично на боржника покладений обов`язок сплачувати комісію за послуги, що супроводжують кредит, у зв`язку з чим вимоги позивачки про визнання недійсними такої умови кредитного договору є обґрунтованими.

Верховний Суд України у постанові від 12.09.2012р. № 6-80цс12 дійшов висновку про те, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Оскільки у спірному договорі плата за обслуговування кредиту та за його дострокове погашення визначена за формулою зі змінними величинами, то такі умови суперечать як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму, де розмір щомісячної плати за обслуговування кредиту на весь період дії договору дорівнює нулю.

Відповідно до п. 1.3.2 договору плата з управління кредитом дорівнює 0% від розміру фактичного залишку заборгованості.

Разом із тим у пункті 3.5. договору передбачено, що якщо на протязі дії цього договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімальний необхідний платіж та/чи інші платежі, передбачені цим договором, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору в наступному порядку:

- плата за управління кредитом;

- прострочені відсотки за користування кредитом;

- відсотки за користування кредитними коштами;

- пені та штрафи;

- витрати, пов`язані з моніторингом та супроводженням кредиту;

- прострочена сума кредиту;

- сума кредиту.

Відповідно до п. 3.6. кредитного договору з метою виконання умови, передбаченої п.3.5. цього договору, банк, при наявності несвоєчасного та/чи не в повному об`ємі виконання позичальником своїх обов`язків щодо сплати мінімально необхідного платежу та/чи інших платежів, передбачених цим договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені позичальником на розподільчий рахунок згідно черговості, передбаченої п. 3.5. цього договору або іншої черговості, встановленої на розсуд банку.

Отже як видно зі змісту кредитного договору, пунктами 3.5. і 3.6. передбачено самосійний розподіл банком таких платежів як плата за управління кредитом і витрат, пов`язаних з моніторингом та супроводженням кредиту, які суперечать як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану (мінімально необхідний платіж в сумі 211,27 доларів США) суму, де розмір щомісячної плати за обслуговування кредиту на весь період дії договору дорівнює нулю.

Говорячи про невідповідність лише окремих пунктів: п. 4.3.11 кредитного договору щодо покладення на боржника обов`язку сплачувати комісію за послуги, що супроводжують кредит, пунктів 3.5., 3.6. договору в частині стягнення банком плати за управління кредитом і витрат, пов`язаних з моніторингом та супроводженням кредиту, які суперечать як положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», варто зазначити, що відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Підсумовуючи викладене, правильним буде виходити з того, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Визнаючи позов необґрунтованим в іншій частині вимог - визнання недійсним кредитного договору у зв`язку з ненаданням повної інформації про сукупну вартість кредиту, виходжу з того, що позичальник на момент підписання правочину була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитування, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05.06.2019р. у справі № 712/4463/16-ц (провадження № 61-22267св18) та від 05.06.2019р. у справі № 201/4961/17-ц (провадження № 61-41517св18).

Отже сторонами у момент укладення договору дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов, кредитний договір в цілому (окрім пунктів 3.5., 3.6., 4.3.11) не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину.

Щодо вимог позивачки про визнання недійсним договору іпотеки від 16.07.2007р. № 1155-Н/1, то звертаючись з вимогами про визнання недійсним договору іпотеки позивачка не зазначила жодних підстав визнання його недійсним кредитного договору, а обґрунтовувала вимогу лише посиланнями на кредитний договір. Отже, що відсутні підстави для визнання його недійсним лише на тій підставі, що він укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань за спірним кредитним договором (є похідним).

Стосовно строків позовної давності.

Представник відповідача у своєму відзиві заявила про застосування наслідків спливу позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У пункті 7.3. кредитного договору сторони на підставі ст. 259 ЦК України збільшили строк позовної давності до 10 (десяти) років. При цьому позивачка не навела міркувань, коли саме вона дізналася про порушення свого права, не заявила клопотань про поновлення строку звернення до суду.

Кредитний договір № 8/2007/840-к/1155-Н був укладений позивачкою 16.07.2007р. Саме з моментом укладення правочину пов`язується його недійсність, оскільки про умови договору сторона дізнається в момент його укладення. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині 1 ст. 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

З позовною заявою до суду про визнання недійсними кредитного договору і договору іпотеки представник позивачки звернувся лише 20.03.2019р. (а.с. № 2), пропустивши визначений пунктом 7.3 десятирічний строк позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При цьому, розглядаючи позовні вимоги, було з`ясовано і вказано на порушене право позивачки, за захистом якого вона звернулася до суду, а саме, порушення приписів ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент укладення кредитного договору у частині включення до його змісту пунктів 3.5., 3.6. в частині стягнення банком плати за управління кредитом і витрат, пов`язаних з моніторингом та супроводженням кредиту, та пункту 4.3.11., який передбачає сплату комісії у розмірі 2% за дострокове погашенні кредиту протягом перших двох років, як послуги, що супроводжує кредит.

Отже, при розгляді справи встановлено, що право позивачки дійсно порушене, але позовна давність сплинула і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, тому в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачкою (представником позивачки) поважних причин її пропущення.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивачка у цій справі звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 1 536грн.80коп. (по 768грн.40коп. за кожну з позовних вимог) за відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215-217, 257, 261, 267, 626628 ЦК України ст.ст. 11, 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», правовим висновком Верховного Суду України у постанові від 16.11.2016р. у справі № 6-1746цс16, правовими висновками Верховного Суду у постанові від 05.06.2019р. у справі № 712/4463/16-ц (провадження № 61-22267св18), від 05.06.2019р. у справі № 201/4961/17-ц (провадження № 61-41517св18), від 20.05.2019р. по справі № 300/790/17 (провадження № 61-20984св18), ст.ст 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

В И Р І Ш И Л А:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору і договору іпотеки недійсними відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 536грн.80коп. віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Ткаченко Н.В.