Справа № 522/943/19
Провадження № 2/522/2169/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував таким, що 02 вересня 1996 року ОСОБА_1 , його батьком ОСОБА_2 , його матір`ю ОСОБА_3 з ОСОБА_4 було укладено договір міни нерухомого майна за № 96/1202, відповідно до умов якого позивачу та його батькам було передано у власність квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала на правах спільної приватної власності позивачу ОСОБА_1 , батькові позивача ОСОБА_2 та матері позивача ОСОБА_3 в рівних частках. Вказаний договір міни був зареєстрований в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації від 30 вересня 1996 року в книгу № 186пр, на стор. 117, під реєстровим №112.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 . Після її смерті свідоцтво про право на спадщину частки зазначеної квартири не видавалось, однак фактично була прийнята спадщина батьком позивача ОСОБА_2 згідно вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року батько позивача ОСОБА_2 помер, про що 22 січня 2018 року в Книзі реєстрації актів про смерть Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було зроблено відповідний актовий запис № 807.

Після його смерті відкрилася спадщина на його майно, зокрема, на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

26 січня 2018 року позивач звернувся із заявою до державного нотаріуса Першої Одеської державної нотаріальної контори Садової Т.В. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, надавши всі необхідні документи.

Проте, 01 серпня 2018 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину про що нотаріусом видано постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за № 165/02-31.

Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус зазначив, що у договорі міни, зареєстрованого на Одеській Універсальній біржі «GIP» від 02.09.1996 року за № 96/1202 не вказані розміри часток квартири та не проведено реєстрації права власності. Також нотаріус зазначив про наявність розбіжностей у прізвищах « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_2 ».

Враховуюче наведене, а також те, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті батька, просить визнати за ним право власності 2/3 частки вказаної квартири в порядку спадкування.

В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Представник відповідача Одеської міської ради до суду не з`явився.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 22 січня 2018 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 807.

На підтвердження родинних відносин позивачем надано копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого 11 липня 1973 року Приморським РАЦС, актовий запис № 1092.

Після смерті батька позивача відкрилася спадщина на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом майна його батька.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права.

Відповідно до положень ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом - ст.1217 ЦК України.

В силу ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Місцем відкриття спадщини, за нормою ст.1221 ЦК України, є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини - ст.1222 ЦК України.

Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

По положенню ст.ст.1258, 1261 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають дружина та діти спадкодавця.

Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

01 серпня 2018 року нотаріус Першої одеської державної нотаріальної контори Садова Т.В. винесла постанову, якою відмовила у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , вказавши на відсутність реєстрації права власності за померлим, невизначеність розмірів часток квартири та наявність розбіжностей у прізвищах « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_2 ».

За п.3.1 листа Вищого Спеціалізованого Суду України від 16 травня 2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Із наданих до суду документів вбачається, що на договорі міни міститься печатка КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради про реєстрацію приватної власності на зазначену квартиру, враховуючи, що Бюро технічної інвентаризації до 28.12.2012 року здійснювало технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна та до 01.01.2013 року - державну реєстрацію прав власності на них. В підтвердження зазначеного, згідно інформації КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 03.09.2018 року № 497157.72 право власності на кв. АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 та іншими фізичними особами на підставі договору міни, зареєстрованого на Одеській Універсальній біржі «GIP» від 02 вересня 1996 року за №96/1202. Дата реєстрації 30.09.1996 р.

Стосовно розміру часток, то державним нотаріусом Садовою Т.В. визначено 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Щодо твердження нотаріуса як підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії стосовно наявності розбіжностей у прізвищах « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_2 », то із наданих до суду документів вбачається, що державним нотарісом було встановлено те, що ОСОБА_2 є батьком позивача та 05 серпня 2018 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом тим же державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В. щодо майна ОСОБА_2 , а саме: житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_2 . Пізніше 13.09.2018 року державним нотаріусом Садовою Т.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що розташована за адресою: с. Фонтанка, Лиманського району, Одеської області, кадастровий номер :02:002:0996.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

В п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно ст.16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Остільки, позивач довів наявність спадкового майна, підстави для його успадкування, неможливість реалізації спадкових прав у інший спосіб, суд визнає його позовні вимоги обґрунтованими та ухвалює про їх задоволення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя:

18.09.19