ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2525/19 Справа № 188/1195/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколаєва І. К. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі Лященко С.Г.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи у м. Дніпро апеляційну скаргу Комунального закладу "Петропавлівська районна лікарня Дніпропетровської областної ради" на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Петропавлівська районна лікарня Дніпропетровської областної ради" про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу "Петропавлівська районна лікарня Дніпропетровської обласної ради" (надалі - лікарня) про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що 17.04.2018 року відповідно до наказу № 29-к від 13.04.2018 її було прийнято на посаду молодшої медсестри клініко-диагностичної лабораторії Комунального закладу "Петропавлівська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної Ради" тимчасово.

20.05.2018 року відповідно до наказу № 37-к від 18.05.2018 року, її переведено на посаду молодшої медсестри з догляду за хворими педіатричного відділення тимчасово.

19.06.2018 року наказом № 43-к її було звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору за ч.2 ст.36 КзПП України. Але у трудовій книжці запис про звільнення 19.06.2018 року датовано 15.06.2018 року. З наказом про звільнення її було ознайомлено лише 02.08.2018 року, трудову книжку видано 02.08.2018 року, остаточний розрахунок не проведено по день подання позову.

Звільнення з посади молодшої медсестри позивач вважає незаконним та безпідставним, оскільки з 01.06.2018 року по 01.08.2018 вона перебувала на стаціонарному лікуванні у легенево-туберкульозному відділенні №14 Комунального закладу "ДОКЛПО "Фтизіатрія" ДОР з приводу вперше виявленого захворювання на туберкульоз, про що було відомо відповідачу.

ОСОБА_1 посилається на те, що наказ про її звільнення не може вважатись законним, оскільки він винесений у період тимчасової непрацездатності, він датований 19.06.2018 року, а в тексті - «Звільнити ОСОБА_1 з 15.06.2018 року»; у трудовій книжці останній запис датується 15.06.2018 року, тобто за 4 дні до винесення наказу про її звільнення.

В порушення ст. 116 КзПП України відповідачем не проведено з позивачем остаточний розрахунок, не виплачена у повному обсязі заробітна плата та компенсація за 5 днів невикористаної відпустки, тому відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На підставі наведного ОСОБА_1 просила суд скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі та виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 17616,06 грн. та стягнути на її користь з відповідача судові витрати.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року позов задоволено. Скасовано наказ № 43-к від 19.06.2018 року, виданий Комунальним закладом "Петропавлівської центральної районної лікарні Дніпропетровської обласної Ради" про звільнення ОСОБА_1 з посади молодшої медсестри по догляду за хворими педіатричного відділення Комунального закладу "Петропавлівської центральної районної лікарні Дніпропетровської обласної Ради".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді молодшої медсестри по догляду за хворими педіатричного відділення Комунального закладу "Петропавлівської центральної районної лікарні Дніпропетровської обласної Ради". Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15.06.2018 року по 11.10.2018 року в сумі 17616 гривень 06 копійок. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 4726,26 гривень. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в сумі 704,00 гривень.

Додатковим рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2018 року вирішено питання стягнення з відповідача судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не дано належної оцінки тому, що позивач була звільнена не з ініціативи адміністрації, а за закінченням строку трудового договору. Висновок суду про те, що позивач одужала та зможе виконувати свої обов"язки, на думку апелянта, є помилковим. Також відповідач посилається на відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 17.04.2018 року, відповідно до наказу № 29-к від 13.04.2018 , була прийнята на посаду молодшої медсестри клініко-диагностичної лабораторії Комунального закладу "Петропавлівська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної Ради" тимчасово. 20.05.2018 року ОСОБА_1, відповідно до наказу № 37-к від 18.05.2018 року, переведено на посаду молодшої медсестри з догляду за хворими педіатричного відділення тимчасово. 19.06.2018 року наказом № 43-к позивача було звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору за ч.2 ст.36 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжки та копією вказаних наказів.

Запис про звільнення позивача у трудовій книжці на підставі наказу № 43-к від 19.06.2018 року датовано 15.06.2018 року.

З наказом про звільнення ОСОБА_1 було ознайомлено 02.08.2018 року, у цей же день видано трудову книжку, остаточний розрахунок проведено 31.08.2018 року, що підтверджується випискою з ПАТ КБ "ПриватБанк".

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що її звільнення 19.06.2018 року є неправомірним, оскільки з 01.06.2018 року по 01.08.2018 вона перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується копією листа непрацездатності, наказ про звільнення її з розботи з 15.06.2018 року був винесений 19.06.2018 року. При звільненні з позивачем не було проведено остаточний розрахунок.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних вимог та доведеності порушень трудового законодавства, допущених відповідачем при звільненні позивача.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може укладатись на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, ОСОБА_1 17.04.2018 року, відповідно до наказу № 29-к від 13.04.2018 року, була прийнята на посаду молодшої медсестри клініко-диагностичної лабораторії Комунального закладу "Петропавлівська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної Ради" тимчасово. (а.с.36)

20.05.2018 року ОСОБА_1, відповідно до наказу № 37-к від 18.05.2018 року, переведено тимчасово на посаду молодшої медсестри з догляду за хворими педіатричного відділення на час чергової щорічної відпустки ОСОБА_2

Згідно довідки КЗ "ДОКЛПО "Фтизіатрія" ДОР" від 06.08.2018 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в легенево-туберкульозному відділенні у період з 01.06.2018 року по 01.08.2018 року.

Відповідно до наказу № 43-к від 19.06.2018 року, ОСОБА_1 звільнено 15.06.2018 року у звязку з закінченням строку трудового договору за п.2 ст.36 КзпП України.

Наказом №63-к від 06.09.2018 року внесено зміни до трудової книжки ОСОБА_1 та зазначено вважати правильною дату видачі наказу № 43-к 15.06.2018 року замість 19.06.2018 року.

Наведені вище обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 була працевлаштована у відповідача строково і звільнено її саме у звя"зку з закінченням строку договору, як це передбачено п.2 ст.36 КзпП України.

Тому посилання ОСОБА_1 на неправомірність її звільнення у період тимчасової непрацездатності спростовується матеріалами справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що порушень трудового законодавства при звільненні позивача відповідачем допущено не було.

З огляду на наведені обставини апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі.

Оскільки апеляційним судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на роботі, то і відсутні підстави для задоволення її вимог про виплати належних сум.

А тому, враховуючи вищевикладене та керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального закладу "Петропавлівська районна лікарня Дніпропетровської областної ради" задовольнити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального закладу "Петропавлівська районна лікарня Дніпропетровської областної ради" про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко