СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

н. № 759/12609/17

пр. № 2/759/605/19

23 вересня 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Черніченко К.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представників відповідача ОСОБА_13., ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2017 р. позивач звернулася з позовними вимогами про усунення відповідача від права на спадкування за законом, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача, після смерті якого залишилось спадкове майно. Спадкоємцями за законом після його смерті є позивач та діти чоловіка від першого шлюбу-донька ОСОБА_6 , син- ОСОБА_3 . До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулась позивача та відповідач. За життя її чоловік був хворою людиною, з 2013 р. отримав ІІІ групу інвалідності по зору, хворів на цукровий діабет, гіпертонічну хворобу. Останні роки свого життя чоловік не міг самостійно пересуватись, потребував стороннього догляду та допомоги. Через незадовільний стан здоров`я спадкодавець не працював, доходів не мав. Доглядом та забезпеченням хворого, в тому числі ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням, займалась позивач. Усі грошові кошти йшли на лікування чоловіка. Однак фінансового забезпечення не вистачало, позивач вимушена була брати в борг у знайомих. Про безпорадний стан батька відповідачу було відомо, проте жодного разу з 2010 р. його не провідав, матеріально не допомагав, морально не підтримував. Чоловік неодноразово звертався до відповідача за допомогою, проте останній категорично відмовляв, мотивуючи це відсутністю коштів. Будь-якої іншої допомоги відповідач також не надавав, спілкування уникав. Відповідач відмовився бути донором для свого батька та здати кров для нього, коли той потребував цього. На неодноразові дзвінки позивача відповідач не реагував, лише одного разу погодився навідатись до батька в лікарню, де побув кілька хвилин. Після смерті чоловіка, відповідач відмовився надати матеріальну допомогу в організації поховання його батька. З огляду на викладені обставини, відповідач, в силу ч. 5 ст. 1224 ЦК України підлягає усуненню від права на спадкування.

Ухвалою суду від 28.08.2017 відкрито провадження по справі, призначено відкрите судове засідання (а.с. 83).

14.02.2018 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, проти позову заперечує, зазначає, що відповідач є сином померлого ОСОБА_5 та спадкоємцем його майна за законом. У період з 1999 р. по 2003 р. він проживав разом з батьком, вели спільне господарство. 15.09.2001 батько зареєстрував шлюб з позивачем, однак остання майже не проживала з ними, батько пояснював дану обставину необхідністю прописки. Через деякий час під впливом позивача, світогляд батька змінився, казав, що рідні йому не потрібні. На той час батько перебував у чудовій фізичній формі, на незадовільне самопочуття не скаржився. Після свого одруження відповідач почав проживати окремо, проте з батьком підтримували хороші стосунки, спілкувались. Батько за матеріальною допомогою до відповідача не звертався, його дружина піклувалася про нього, він був забезпечений усім необхідним, під час хвороби мав належний догляд дружини. У лютому 2017 р. коли у батька стався інсульт, брав активну участь у зміні лікувального закладу до Олександрівської клінічної лікарні м. Києва, відвідував його. На організацію поховань передав позивачу грошові кошти в розмірі 10000 грн. 00 коп. (а.с. 96-99).

29.10.2018 позивач подала відповідь на відзив, зазначила, що зі спадкодавцем почала проживати разом ще до реєстрації шлюбу, а саме, з липня 1998 р. Відповідач з ними ніколи не проживав, а лише інколи відвідував батька. Участі у зміні лікувального закладу для покійного ОСОБА_5 після інсульту відповідач не приймав, таким переведенням та доглядом за хворим займалась виключно вона. На прохання допомогти, відповідач не відреагував, допомоги не надав. Кошти на поховання відповідач не надавав (а.с. 156-160).

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог, обставини, викладені у відзиві, підтримав.

Під розгляду справи також були заслухані свідки.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що є сусідкою позивача, знайомі близько 20 років, проживають поруч. Відомо, що ОСОБА_5 хворів, погано бачив, не працював. Син з батьком не проживав, іноді приходив. Донька навідувалась частіше. Кожного дня була у них дома, бачила, що потрібна була допомога, як фінансова, так і матеріальна. Надавала кошти на поховання.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що знайома з родиною позивача більше 10 років. На час знайомства у ОСОБА_5 вже були вади зі здоров`ям. Була свідком того, як у хворого стався інсульт, він знаходився на лікуванні у м. Боярці, з того часу завжди була поруч, допомагала перевозити його в іншу лікарню. Їздила на консультації до лікарів. Самого хворого весь цей час бачила, він потребував допомоги, в тому числі коштів на ліки, операції, їжі, оскільки перебував у комі. У лікарні кілька разів бачила доньку хворого, відповідача не бачила. Зі слів позивача їй стало відомо, що про стан батька відповідачу було відомо, позивач телефонувала йому, проте в подальшому на дзвінки не відповідав. Вперше побачила відповідача на похоронах.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що є двоюрідною сестрою померлого, знає, що померлий хворів цукровим діабетом, почав потребувати сторонньої допомоги, коли у нього погіршився зір. Перед тим, як стався інсульт, був у неї в гостях. Зі слів померлого, було відомо, що він подарував своєму синові автомобіль, син з батьком не спілкувався.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що є подругою родини позивача. Часто бувала у них дома в гостях. Із сином хворого познайомилася у 1998 році, за весь час бачила його лише кілька разів. Із сином в померлого були погані відносини, про що останній розповідав їй. Відомо, що батько подарував відповідачу автомобіль.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що померлого знала з 1989 року, позивача - з 1996, дружили родинами. Відомо, що ОСОБА_5 хворів, погано бачив, востаннє його бачила у жовтні-листопаді 2016 року. Сина та доньку знає, батько завжди хвилювався за дітей. Сина бачила лише один раз.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що є сусідкою позивача, знайомі близько 20 років, проживають поруч. Відомо, що ОСОБА_5 хворів, погано бачив, не працював. Син з батьком не проживав, іноді приходив. Донька навідувалась частіше. Кожного дня була у них дома, бачила, що потрібна була допомога, як фінансова, так і матеріальна. Надавала кошти на поховання.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що є подругою позивача, проживає в м. Чернівці, ОСОБА_5 знала з 2000 р., приїздила до них в гості до м. Києва, близько 6-7 років тому ОСОБА_5 приїздив до них до м. Чернівці. Останній раз бачились на дні його народженні за рік до смерті. Вже на той час ОСОБА_5 почувався незадовільно, погано бачив. На прохання позивача вона приїхала допомогти доглядати хворого ОСОБА_5 , який перебував у лікарні, потребував догляду, майже кожного дня була у лікарні. Крім безкоштовних ліків, позивач також купувала ліки за особисті кошти за призначенням лікаря. Шукали донора. Відповідача не бачила. У її присутності позивач телефонувала відповідачу, просила допомоги. Син приїхав до батька один раз, після чого в подальшому на дзвінки позивача не відповідав.

Свідок з боку відповідача, який е рідним братом померлого у судовому засіданні частково спростував раніше надані свідчення свідками з боку позивача, повідомивши, що з братом бачився регулярно декілька разів на місяць, кожного дня був на телефоном зв`язку із ним, раз на місяць допомагав йому грошима у розмірі 500 грн 00 коп. Під час похорон надав позивачу матеріальну допомогу на поховання власних коштів у розмірі 6000 грн 00 коп., передав кошти позивачу від сина, тобто відповідача по справі та значну суму від друзів, знайомих та інших родичів. Також повідомив, що батько с сином спілкувалися не так часто як у звичайних сім`ях оскільки у померлого було своє світосприйняття і прив`язаність до правил духовної школи, яке і поклало непорозуміння сина із батьком. Вважає, що теплі стосунки які були між сином і батьком погіршилися саме із появою із оточення духовної школи позивача у спільному житті батька і сина, син поступово перестав проживати разом із батьком. Запевнив, що позивач не телефонувала відповідачу про допомогу батьку, а одразу зателефонувала йому. Після повідомлення сумної звістки він при першої нагоди почав допомагати позивачу. Він, ще один брат та син померлого відвідували у реанімаційному відділенні хворого. Звернув увагу суду на те, що сторонньої допомоги брат потребував лише останній місяць коли перебував у лікарні, а за час життя не потребував, оскільки незважаючи на катаракту очей вів звичайний спосіб життя. На питання його, брата та сина щодо допомоги хворому позивач повідомила, що окрім матеріальної допомоги хворий не потребує.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 57 р . помер ОСОБА_5 (а.с. 8).

Відповідно до довідки КК «Центр комунального сервісу» від 22.03.2017, ОСОБА_5 з 02.11.2000 по день смерті був зареєстрованим та проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 126).

20.03.2017 Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою здійснено реєстрацію спадкової справи, спадкодавцем за яким є ОСОБА_5 (а.с. 130).

З відомостей спадкової справи №346/2017 (а.с. 117-148), вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулись: ОСОБА_3 - син померлого, ОСОБА_1 та дружина покійного. Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвами (а.с. 134, 137).

До складу спадкового майна належить квартира АДРЕСА_2 ), яка належала померлому на праві власності (а.с. 140, 145-146). На даний час за вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_1 (а.с. 127).

Також судом встановлено і визнається сторонами, що з 2010 р. спадкодавець хворів, у нього був цукровий діабет, ускладнена катаракта обох очей, гіпертонічна хвороба, хвороба нирок, в подальшому був інсульт (а.с. 14-28).

11.07.2013 ОСОБА_5 встановлено третю групу інвалідності (а.с.12-13).

З 01.11.2009 ОСОБА_5 не працював, що підтверджується відомостями трудової книжки (а.с. 30).

Висновком експертного дослідження Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №6 від 30.08.2018 на підставі проведеного судово-медичного дослідження медичної документації ОСОБА_5 встановлено, що 30.01.2017 останній переніс гостре порушення мозкового кровообігу за геморагічним типом з проривом у шлуночки мозку, правобічним геміпарезом. З приводу вказаного захворювання хворий потребував обов`язкової сторонньої допомоги. Знаходився на стаціонарному лікуванні з 30.01.2017 до моменту настання смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 161-169).

Листом Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району від 14.06.2018 зазначено, що за наполяганням дружини хворого ОСОБА_5 його було вирішено перевести в нейрохірургічне відділення Олександрівської лікарні (а.с. 171), про що позивач написала відповідну розписку (а.с 172).

Під час перебування ОСОБА_5 в умовах відділення реанімації та інтенсивної терапії Олександрівської клінічної лікарні м. Києва, рекомендовані лікарем необхідні медикаменти, засоби гігієни, продукти харчування для ОСОБА_5 надавались своєчасно та особисто ОСОБА_1 , яка постійно відвідувала та перебувала поруч з ОСОБА_5 (а.с. 177).

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261).

Частиною 5 ст. 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ (ч. 6 ст. 1224 ЦК України).

Як роз`яснено в п. 6 Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008, правило ч. 5 ст. 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

У постановах Верховного Суду у справах №337/6000/15-ц від 21.03.2018 та №404/2163/16-ц від 04.07.2018 зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВС по справі №766/810/17 від 25.03.2019; пр. №61-37615св18 від 11.02.2019 та ін.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 хворів, у нього був цукровий діабет, ускладнена катаракта обох очей, гіпертонічна хвороба, хвороба нирок, в подальшому був інсульт. В останні дні життя перебував у комі. ОСОБА_5 був лише останній місяць свого життя у безпорадному стані, він не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував стороннього догляду і допомоги, що було зумовлено важкою хворобою, а до госпіталізацію у лікарню не встановлено, що потребував догляду, оскільки навіть у день госпіталізації повідомив позивача, що без сторонньої допомоги поїде у м. Вішневе Київської області до церкви, що підтверджувалось у судовому засіданні як свідками з обох сторін так і сторонами по справі.

У судовому засіданні на запитання суду сторони повідомили, що дійсно допомогу спадкодавцю надавала його дружина ОСОБА_1 , яка доглядала і піклувалася про нього, купувала їжу, ліки, що підтверджується відповідними квитанціями, видатковими накладними, товарними чеками (а.с. 60-77), але це ніяк не свідчить про те, що відповідач свідомо уникав цієї допомоги, оскільки разом із дядьком передавав у лікарні де перебував батько кошти для лікування. Всі родичі дійшли згоди, що не було потреби у допомозі саме їх, оскільки позивач є його дружиною і їй достеменно відомо, чим і якими продуктами харчування необхідно годувати хворого за його смаковими якостями і вони як чоловіки не хотіли заважати дружині дбати за хворим, а тому вирішили допомагати матеріально.

Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 1223, 1224, 1259, 1261 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права спадкування за законом відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 24.09.2019.