Справа № 487/2486/19
Провадження № 2/487/1452/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2019 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Притуляк І.О.,

за участю: - секретаря судового засідання Янковець Г.А.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності згідно усного правочину, -

В С Т А Н О В И В

01.04.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яким просив визнати дійсним усний правочин, вчинений на ділянці № НОМЕР_1 СГТ «Пролісок» у 2007 році укладений між сторонами; визнати за даним договором набуте майно у складі: металева будка, переобладнана з пересувного гаражу, без фундаменту; поливні системи; огорожа; ворота металеві; літній душ; навіс, критий шифером, без фундаменту; шматки металевих труб, кутового профілю; саморобний пулівезатор з компресором; садовий інвентар.

Ухвалою судді від 10.05.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху.

15.05.2019 року позивачем, в порядку ст.185 ЦПК України було подано позовну заяву в новій редакції. Відповідно до якої, позивач просив визнати за ним право власності на металеву будку, що знаходиться на ділянці № НОМЕР_1 ГО «СГТ «Пролісок», набуту позивачем у 2007 році за усним правочином укладеним між ним та подружжям ОСОБА_3 . В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що у 2007 році придбав у подружжя ОСОБА_3 металеву будку, пересувного типу за усним договором. При укладені даного договору був присутній член правління Бордюгов В.М. Наголосив на тому, що фактично дії по оплаті продавцю оговореної суми та дії по прийняттю металевої будки були вчинені одночасно. Зазначив, що з моменту придбання, весь час вільно користувався даною металевою будкою, яка продовжувала стояти на території ділянки № НОМЕР_1 . При намаганні перемістити будку на ділянку сина (№251) йому було відмовлено членами правління, які наголосили на тому, що наявність рукописного підтвердження з боку відповідача про продаж не являється правовстановлюючим документом на майно. Вищенаведені обставини послугували для його звернення до суду з відповідною позовною заявою.

11 червня 2019 року відповідач надала до суду відзив, відповідно до якого заявлені позовні вимоги визнала в повному обсязі. Повідомила, що дійсно у жовтні 2007 року позивач купив у них металеву будку, виготовлену з пересувного збірного гаражу, розташовану на ділянці № НОМЕР_1 ГО «СГТ «Пролісок». Визнала, що при вчиненні даного усного правочину був присутній ОСОБА_4 Зазначила, що після фактичної передачі гаражу позивачу, вони йому дозволи, щоб металева будка продовжувала стояти на їхній ділянці. Після її з чоловіком виходу з ГО «СГТ «Пролісок», 13.04.2018 року нею було власноручно складено розписку з приводу того, що вона не має претензій до позивача з приводу даної металевої будки.

Позивач в призначене судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, якою просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач в призначене судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, якою просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення.

Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першої ст. 205 ЦК України передбачено, що правочини можуть вчинятися в усній або письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних справ та обов`язків.

Згідно вимог частини 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Разом з тим статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно до ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферта) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору та укладений між ними правочин відповідав їх внутрішній волі. Окрім того, даний правочин був повністю виконаний сторонами у момент його вчинення, шляхом передачі грошових коштів в обумовленій сумі в обмін на ключі від металевої будки. Допускається усна форма даного правочину купівлі-продажу, ще й з врахуванням того, що законом не передбачена державна реєстрація права власності на дане рухоме майно (враховуючи його конструкцію та властивості). До того ж, у відповідності до ст.. 204 ЦК, презумпція правомірності даного правочину не була спростована, зокрема на підставі судового рішення.

В судому засіданні сторонами було обопільно підтверджено відсутність будь-яких претензій по укладенню та виконанню умов договору купівлі-продажу, що свідчить про відсутність між сторонами предмету спору, оскільки між сторонами не залишилося неврегульованих питань стосовно договору.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмету спору.

Керуючись, п.2 ч.1, ч.2 ст.255, ст.ст.258,259,260,261,352,353,354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності згідно усного правочину закрити за відсутністю предмету спору.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повне судове рішення складено 23.09.2019 року.

СУДДЯ: І.О.ПРИТУЛЯК