Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 529/1007/16-ц

провадження № 61-30558св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Диканський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Державна казначейська служба України, Головне територіальне управління юстиції в Полтавській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Державної казначейської служби України, Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року у складі судді Новака Д. І. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Абрамова П. С., Дорош А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Диканського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - Диканський РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області), Державної казначейської служби України (далі - Казначейство), Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - ГТУЮ у Полтавській області), про стягнення моральної шкоди за невиконання судового рішення.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 02 березня 2010 року стягнуто із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмір 1/4 частини всіх видів заробітку. Унаслідок тривалого невиконання, а саме більше 5 років, державними виконавцями Диканського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області вказаного судового рішення, їй завдано моральної шкоди, оскільки вона не могла користуватися власними коштами, змушена відстоювати свої права у державних органах, що призвело до моральних страждань та неможливості повноцінно утримувати та лікувати доньку.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд стягнути із Казначейства 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а також понесені нею судові витрати у розмірі 5 552,00 грн та витрати на юридичні послуги шляхом безспірного списання коштів з єдиного рахунку Казначейства.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Казначейством з відповідного рахунку на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю державних виконавців Диканського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області при виконанні рішення суду, та 5 552,00 грн понесених нею судових витрат, а всього 10 552,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 02 березня 2017 року апеляційні скарги Казначейства та ГТУЮ у Полтавській області відхилені. Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року залишено без змін.

Частково задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанції виходили із того, що позивачу завдано моральну шкоду неправомірною бездіяльністю державного виконавця ВДВС Диканського РУЮ, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, у зв`язку із чим така шкода підлягає відшкодуванню за рахунок держави. Також позивач понесла витрати на правову допомогу у цій справі та у справі № 529/1196/15-ц у розмірі 5 000,00 грн, що підтверджується наданими позивачем документами, а тому такі витрати підлягають відшкодуванню.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг

У березні 2017 року Казначейство подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 02 березня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язок Казначейства нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади. Судами не встановлена наявність моральної шкоди, у чому саме вона полягає, не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди.

У квітні 2017 року ГТУЮ у Полтавській області подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 02 березня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у частині вимог до ГТУЮ у Полтавській області та Диканського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області, оскільки судовим рішенням у справі № 529/1196/15-ц вирішено спір про той самий предмет та із тих самих підстав між позивачем та ГТУЮ у Полтавській області, Диканським ВДВС ГТУЮ у Полтавській області. Крім того, місцевим судом безпідставно залучено ГТУЮ у Полтавській області як співвідповідача у цій справі. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, розміру її відшкодування. Судом безпідставно задоволено вимоги позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу, оскільки ним не надані належні докази на підтвердження понесення таких витрат у цій справі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ГТУЮ у Полтавській області, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Казначейства, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги Казначейства, ГТУЮ у Полтавській області підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 02 березня 2010 року виданий виконавчий лист № 2-2159 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу).

20 квітня 2010 року старшим державним виконавцем ВДВС Диканського РУЮ винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Після відкриття виконавчого провадження і до червня 2015 року внаслідок неправомірної бездіяльності державного виконавця рішення суду про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 не виконувалося.

Ухвалою Київського районного суду міста Полтави від 05 серпня 2015 року, яка набрала законної сили, скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця ВДВС Диканського РУЮ у Полтавській області в частині невжиття передбачених законом заходів з метою виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 02 березня 2010 року про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 24 березня 1998 року «Про державну виконавчу службу» та Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження», які були чинними на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року в справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2015 року, яка набрала законної сили, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця ВДВС Диканського РУЮ у Полтавській області щодо невжиття заходів із метою виконання судового рішення про стягнення на користь позивача аліментів, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої неналежним та несвоєчасним виконанням судового рішення.

Доводи касаційної скарги Казначейства про те, що останнє не несе цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Таким чином, Казначейство залучене до участі у цій справі не як заподіювач шкоди, а як орган, який відповідно до законодавства здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Верховний Суд відхиляє доводи ГТУЮ у Полтавській області про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у частині вимог до ГТУЮ у Полтавській області та Диканського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області, оскільки судовим рішенням у справі № 529/1196/15-ц вирішено спір про той самий предмет та з тих самих підстав між позивачем та вказаними державними органами.

Так, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 02 серпня 2016 року у справі № 529/1196/15-ц скасовано рішення Диканського районного суду Полтавської області від 02 березня 2016 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВДВС Диканського РУЮ у Полтавської області, управління Державної казначейської служби України у Диканському районі Полтавської області, ГТУЮ у Полтавській області про стягнення моральної шкоди із тих підстав, що до участі у справі не залучено Казначейство.

За змістом пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду, ухвалені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Із урахуванням наведеної нормипозови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами й обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Враховуючи те, що суб`єктний склад учасників у справі № 529/1196/15-ц та у цій справі є різним, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Разом з цим Верховний Суд не може погодитися із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відшкодування позивачеві витрат на правову допомогу в заявленому розмірі, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України 2004 року судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 79 ЦПК України 2004 року до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надала витяг з договору про надання правової допомоги від 05 жовтня 2016 року № 182, ордер на надання правової допомоги від 05 жовтня 2016 року № 002829, розрахунок вартості правової допомоги від 30 листопада 2016 року, квитанцію від 01 серпня 2016 року № 185.

Зі змісту вказаних документів не вбачається, що витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн позивач понесла саме у цій справі. Вказане також підтверджується рішенням суду першої інстанції, зі змісту якого вбачається, що витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн позивач понесла у зв`язку із наданням їй такої допомоги як у цій справі, так і у раніше розглянутій справі № 529/1196/15-ц.

Чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні.

Таким чином, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу саме у цій справі, у зв`язку із чим рішення судів попередніх інстанцій у частині відшкодування витрат на правову допомогу підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в цій частині.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Державної казначейської служби України, Головного територіального управління юстиції у Полтавській областізадовольнити частково.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 02 березня 2017 року в частині стягнення із Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу відмовити.

В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак

Судді:І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик