ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/926/17
Провадження № 22-ц/4820/1568/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Мацюка Ю.І. від 15 травня 2017 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд із вказаним позовом до відповідача, зазначала, що 20 квітня 2015 року вона надала в борг останній під розписку грошові кошти в сумі 3000 доларів США на строк до серпня 2015 року, а в грудні 2015 року - 4000 євро на строк до кінця 2016 року з можливістю повернення коштів частинами. 14 червня 2016 року відповідач повернула частину грошових коштів в розмірі 250 євро. Оскільки відповідач ухиляється від повернення боргу, позивач просила стягнути з неї грошові кошти за розписками, за виключенням повернутої суми боргу, а також стягнути відсотки за прострочення зобов`язання та інфляційні втрати на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України.

Заочним рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 81060 грн. (еквівалент 3000 доларів США), 108300 грн. (еквівалент 3750 євро), 4683 грн. по відсотках за прострочення зобов`язання, 21406,63 грн. індексу інфляції та 1905 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнути з неї на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 73640 грн. Вказує на те, що справа була розглянута без повідомлення її про дату та час розгляду, рішення суду постановлено за її відсутності, копію позовної заяви, рішення вона не отримувала. На її думку, суд першої інстанції не врахував, що інфляційні втрати по договорах позики в іноземній валюті стягненню не підлягають. Не враховано, що згідно з практикою Верховного Суду якщо сторони визначили в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу.

В засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, будучи належно повідомленими про розгляд справи, апелянт письмовою заявою просила розглянути справу за її відсутності.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Так, судом встановлено, що 20 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики шляхом складання останньою розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути до серпня 2015 року.

15 грудня 2015 року сторони уклали договір позики шляхом складання розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4000 євро, які ОСОБА_2 зобов`язалася повернути до кінця грудня 2016 року.

Відповідач повернула позивачці 14 червня 2016 року 250 євро боргу, решту позики відповідач не повернула, в зв`язку з чим у неї існує заборгованість в сумі 3000 доларів США та 3750 євро за договорами позики.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що наявний борг за договорами позики підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ, крім того, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України відповідач внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (4683 грн. по відсотках за прострочення зобов`язання, 21406,63 грн. індексу інфляції).

Проте з такими висновками не можна погодитися повністю, зважаючи на таке.

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.ч.1-2 статті 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Матеріали справи містять оригінали розписок ОСОБА_2 про отримання 20 квітня 2015 року позики від ОСОБА_1 в розмірі 3000 доларів США, а також 15 грудня 2015 року - позики в розмірі 4000 євро.

Вказані розписки відповідно до ч.ч.1-2 статті 1047 ЦК є достатнім доказом на підтвердження укладення договорів позики між сторонами та посвідчують передання відповідачці ОСОБА_2 позивачкою визначених грошових сум, що цілком спростовує твердження апелянтки про те, що розписка про зобов`язання повернути борг 4000 Євро включає неповернуту попередню позику в сумі 3000 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Отже, підлягав стягненню борг за договорами позики саме у тій валюті, яка визначена договорами - 3000 доларів США та 3750 Євро.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Отже, 3 % річних від простроченої позики в сумі 3000 доларів США за період прострочення з 01.09.2015 року по 03.04.2017 року (580 днів) становитиме 143,01 долари США; від простроченої позики в сумі 3750 Євро за період прострочення з 01.01.2017 по 03.04.2017 року (92 дні) - 28,36 Євро.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Суд першої інстанції не врахував, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, тому норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Відтак відсутні підстави для нарахування і стягнення інфляційних втрат внаслідок прострочення існуючих грошових зобов`язань у іноземній валюті.

З врахуванням наведеного оскаржуване рішення в частині стягнення інфляційних втрат слід скасувати і в позові в цій частині відмовити, в частині стягнення боргу та 3 % річних рішення слід змінити - стягнути з відповідача на користь позивача 3000 доларів США та 3750 Євро боргу за договорами позики, а також 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - 143,01 долари США та 28,36 Євро.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню з відповідачки на користь ОСОБА_1 1596 грн. понесених судових витрат (1905 грн. х 83,78 %).

Понесені апелянтом при подачі апеляційної скарги судові витрати підлягають стягненню з ОСОБА_1 на її користь пропорційно розміру задоволених вимог - 463,49 грн. (2857,50 грн. х 16,22 % ).

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відтак підлягає стягненню з відповідача на користь позивача різниця у витратах, що підлягають відшкодуванню на користь обох сторін, в сумі 1132,51 грн. (1596 грн. - 463,49 грн.).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 21406,63 скасувати та в позові в частині цих вимог відмовити.

Заочне рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року в частині стягнення боргу, 3 % річних та судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) 3000 доларів США та 3750 Євро боргу за договорами позики, а також 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - 143,01 долари США та 28,36 Євро.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1132,51 грн. понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року.

Судді Л.М. Грох

Р.С.Гринчук

Т.В.Спірідонова