Справа № 464/626/18 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/2579/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, змінивши вимоги якого просив визнати договір позики, яким є написана ним розписка про отримання у відповідача ОСОБА_2 позики в сумі 5 850 доларів США, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу транспортного засобу «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1, та стягнути з відповідача на його користь 146 250 грн.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) до ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3) про визнання договору позики удаваним та стягнення коштів - відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_4.

В своїй апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції належно не дослідив суть спору, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Адже Сихівським ВП ГУНП України в Львівській області розслідується кримінальне провадження № 00001253 внесене 16.04.2018 року до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, вчинене громадянином ОСОБА_2 У лютому в Сихівський відділ поліції звертався ОСОБА_2 із заявою про ніби-то привласнення ним його автомобіля. Однак, суд першої інстанції не витребував матеріали зазначеної справи, не співставив покази ОСОБА_2 з показами в суді його представника ОСОБА_3.

Крім того, 16 .03.2018 року о 9 годині по виклику 102 виїжджав патруль Сихівського ВП автовокзал, що знаходиться на вул. Стрийській у Львові, стосовно захоплення ОСОБА_2 автомашини. Працівники поліції усно відібрали пояснення від нього та від ОСОБА_2 Зазначені пояснення зафіксовано на відео. Однак судом вони також не витребувані. Адже поліцейським ОСОБА_2 чітко заявляв, що автомашину він надав ОСОБА_4 в оренду з викупом і гроші він отримав від останнього за автомобіль, а не за позику.

Просить рішення Сихівського районного суду м.Львова від 11 вересня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким:

- визнати правочин договір позики, яким є розписка написана ОСОБА_4 колою Миколайовичем громадянину ОСОБА_2 про гтя у нього позики на суму 5850 (п'ять тисяч вісімсот п'ятдесят) доларів СІМА з вою виплати йому зазначеної суми до 01.05.2018 року- удаваним правочином, вчиненого з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу транспортного засобу МШАЦЬТ КА1ЧСОО, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

стягнути з ОСОБА_2 151 240 грн. 00 коп. (сто пятдесят одна тисяча двісті сорок) гривень 00 копійок на користь ОСОБА_4 та судові витрати покласти на відповідача.

В судове засідання ОСОБА_4 не з»явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи.

07 лютого 2019 року ОСОБА_4 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв»язку із захворюванням його адвоката ОСОБА_5, яка колегією суддів була відхилена як необґрунтована. Позивачем не додано жодних доказів, щодо захворювання адвоката ОСОБА_5 Останній із такою заявою до суду не звертався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається зі змісту копії розписки від 04.04.2016 р. ОСОБА_4 взяв грошову позику в ОСОБА_2 у розмірі 5 850 доларів США, які зобов'язався повернути до 01.05.2017р. Факт складення та підписання вказаної розписки позивачем не заперечується. Отже, в даній розписці містяться всі умови договору позики, визначені положеннями ст. 1046 Цивільного кодексу України.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інтонації виходив з того, що підстав для визнання правочину удаваним в ході розгляду справи не встановлено. Разом з тим, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 146 250 грн. також судом не може бути задоволена.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим до виконання сторонами (статті 627 - 629 Цивільного кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 Цивільного кодексу України, зокрема, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 Цивільного кодексу України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому, на переконання суду, визнання в судовому порядку правочину удаваним в частині сторони правочину, якщо буде встановлено, що насправді сторонами вчинено правочин з метою приховати той факт, що насправді однією із сторін вчиненого правочину є інша особа, є належним способом захисту прав особи, яка дійсно виконала обов'язки і набула прав за спірним договором.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК). Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Для визнання судом правочину удаваним необхідними умовами є те, що обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Позивач, заявляючи вимогу про удаваність договору, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили договір позики, але насправді між ними існують інші правовідносини, а саме договір купівлі-продажу.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

На підтвердження укладення між сторонами договору купівлі-продажу транспортного засобу замість договору позики позивач покликається на наявність самої розписки, факт передачі відповідачем автомобіля, ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, тривалість безперешкодного користування автомобілем, здійснення ремонтних робіт такого та сплата відповідачу 5 850 доларів США, що становить вартість автомобіля марки «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 01.04.2016.

Разом з тим, дані обставини не доводять мети у прихованні своєї дійсної волі та намаганні спричинити інші наслідки, ніж ті, що випливають із договору позики.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, умов, які б свідчили про намір відповідача передати у власність позивача транспортний засіб, а кошти в розмірі 5 850 доларів США позивач мав сплатити саме за таке майно, договір не містить. Сам факт тривалого користування транспортним засобом та долучені позивачем копії платіжних доручень і чеків, які не містять призначення платежу, не можуть свідчити про настання між сторонами прав та обов'язків, передбачених договором купівлі-продажу транспортного засобу. Крім цього, судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги той факт, що платником коштів, сплачених на рахунок відповідача згідно з платіжними дорученнями, є не позивач, а інша особа - ОСОБА_6.

В матеріалах справи відсутні докази які б свідчили, що у сторін були будь-які перешкоди до укладення ними саме договору купівлі-продажу транспортного засобу у випадку існування таких правовідносин або що у сторін існувала необхідність приховувати укладення договору купівлі-продажу під укладенням договору позики.

На підставі зазначених правових норм та проаналізованих матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у позові у зв'язку з недоведеністю позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укласти договір позики та підтверджували б те, що їх воля при укладанні оспорюваного договору була направлена для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу транспортного засобу

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.