П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України, третя особа - ОСОБА_3 , про скасування арешту і заборони на відчуження нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив скасувати арешт і заборону на відчуження квартир АДРЕСА_1 та вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис за № 15066075 від 21 вересня 2009 року (реєстраційний номер обтяження 8387551), запис № 7113124 (спеціальний відділ) від 24 вересня 2014 року (реєстраційний номер обтяження 8387229), запис за реєстраційним номером обтяження 8387019 про заборону права на відчуження зазначених квартир.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи та направити справу на розгляд за встановленою підсудністю до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у позові до ГТУЮ у місті Києві про зобов`язання вчинити дії щодо скасування арешту на майно через відсутність, на думку суду, між сторонами спірних правовідносин. Суд проігнорував також те, що 03 грудня 2018 року позивач звертався до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва зі скаргою на рішення і бездіяльність органів досудового розслідування. Ухвалою суду від 06 грудня 2018 року у відкритті провадження за скаргою відмовлено та було роз`яснено, що позивач має право на судове оскарження постанови про порушення кримінальної справи і після набуття законної сили всі постанови втрачають силу. Однак, слідчий не направляв ОСОБА_1 копії постанови про порушення кримінальної справи, а також про арешт нерухомого майна, у зв`язку з чим позивач не міг скористатися умовами ст. 326-8 КПК України 1960 року. Власники нерухомого майна позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 у кримінальних справах не визнані ані підозрюваними, ані особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність, завдану кримінально-протиправними діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння. Після закінчення слідства потреба у застосуванні арешту на майно позивача, який не був учасником кримінальної справи, відпала, але слідчий безпідставно не скасував свою постанову і не направив клопотання до суду про скасування арешту на нерухоме майно позивача, незважаючи на неодноразові звернення до Головного слідчого управління. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові по справі № 766/21865/17 зазначила, що вимоги про звільнення майна з-під арешту основані на праві власності на нього, виступають способом захисту вказаного права і виникають із цивільних правовідносин та у відповідності до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд питання про скасування арешту з майна має здійснюватися в порядку, передбаченому розділом VIIIКПК України (Виконання судових рішень).

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

У статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимогами статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим, частиною першою статті 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Порядок скасування арешту майна, накладеного в порядку кримінального судочинства, визначено у статті 174 КПК України, відповідно до положень якої підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Таким чином, у разі якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства. І такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України та є ефективним. Разом з тим чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту в порядку цивільного судочинства.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що арешт на належні позивачу квартири було накладено у рамках кримінального провадження, а тому з урахуванням висновків Верховного Суду такий арешт підлягає скасуванню лише у порядку кримінального судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду по справі № 766/21865/17. Однак, у зазначеній позивачем справі питання про зняття арешту вирішувалося після того, як кримінальна справа була припинена на стадії досудового слідства і до суду для розгляду по суті не направлялася. Справа, в межах якої накладено арешт на квартири, які належать позивачу, не є припиненою, а перебуває у провадженні в органів досудового розслідування.

Крім того, зазначена постанова Великої Палати Верховного Суду була прийнята 11 червня 2019 року, тоді як постанова у справі № 504/1306/15-ц прийнята цим же судом 11 вересня 2019 року.

У зв`язку з зазначеним, апеляційний суд вважає за необхідне врахувати висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц.

Іншими доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 фактично обґрунтовує своє звернення до суду з позовом про скасування арешту з майна у порядку цивільного судочинства, а також підстави такого звернення. Невикористання ОСОБА_1 у повному обсязі процесуальних прав в рамках кримінального провадження, зокрема, права на апеляційне оскарження ухвал, постановлених у рамках кримінального провадження, які стосуються розгляду скарг позивача, не є підставою для розгляду питання про скасування арешту та заборони на відчуження майна в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції дотримано норми процесуального права, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.