Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

місто Київ

справа № 693/670/16-ц

провадження № 61-3915св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Жашківська районна державна адміністрація Черкаської області, Жашківська районна державна нотаріальна контора, Хижнянська сільська рада Жашківського району Черкаської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну ОСОБА_2на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року у складі судді Шимчика Р. В. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 20 січня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Бабенка В. М., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду, у якому просила встановити факт родинних стосунків, визнати свідоцтво про право на спадщину та державний акт на земельну ділянку недійсними.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що її батьком є ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, який постійно проживав і був прописаний до дня смерті у своєму будинку в с. Хижня Жашківського району Черкаської області, помер. Відповідно до довідки Хижнянської сільської ради від 20 жовтня 2001 року № 254 на день смерті батька позивача, ОСОБА_3, залишився єдиний спадкоємець ОСОБА_2 На підставі зазначеної довідки та заяви, поданої ОСОБА_2 до нотаріальної контори, на його ім'я видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 жовтня 2001 року, на підставі якого ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 успадкував сертифікат на право на земельну частку (пай) НОМЕР_1, виданий Жашківською РДА 20 травня 1997 року. На підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 отримав державний акт на своє ім'я. Під час звернення ОСОБА_2 до нотаріальної контори у поданих ним документах були виявлені розбіжності, а саме: свідоцтво про смерть видане на ім'я ОСОБА_3, а сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий на ім'я ОСОБА_3, що перешкоджало видачі свідоцтва про право на спадщину.

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3, так як є його рідною дочкою. Позивач зазначає, що прийняла спадщину, оскільки на момент смерті батька була малолітньою особою, але не може реалізувати своє право на спадкування, оскільки спадщину прийняв і оформив її дядько ОСОБА_2, а тому для оформлення спадкових прав позивачем необхідно встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 та її померлим батьком ОСОБА_3

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач поданий позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними: свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Жашківською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2001 року, та державний акт на земельну ділянку, площею 3, 08 га, розташовану на території Хижнянської сільської ради, на ім'я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_2 видане відповідне свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 на спадкове майно, яке складається з сертифіката на право на земельну частку (пай) НОМЕР_1, виданого Жашківською районною державною адміністрацією Черкаської області на підставі рішення від 20 травня 1997 року № 119. Проте зазначений сертифікат не належав покійному ОСОБА_3, а був виданий на ім'я ОСОБА_3 На час видачі свідоцтва про право на спадщину факт належності зазначеного сертифіката саме ОСОБА_3 встановлено не було, що дає підстави вважати, що воно було видане на майно, яке не належало брату ОСОБА_2 ОСОБА_3, а іншій особі, тобто ОСОБА_3 Враховуючи, що свідоцтво про праву на спадщину, а в подальшому на підставі нього й державний акт на земельну ділянку видано ОСОБА_2 на майно, яке не належало покійному ОСОБА_3, то зазначені свідоцтво та державний акт підлягають визнанню недійсними. Відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 є батьком позивача, суд керувався тим, що зазначений факт не потребує доведення з огляду на наявні документи (свідоцтво про народження; свідоцтво про встановлення батьківства), які підтверджують те, що її батьком є саме ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 20 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що видане ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом без усунення розбіжностей в написанні прізвища спадкодавця та без встановлення належності спадкового майна саме померлій особі не можна вважати законним. Враховуючи те, що рішення суду про встановлення факту належності особі, ОСОБА_3, правовстановлюючого документа, а саме сертифіката на право на земельну частку (пай) НОМЕР_1, виданого Жашківською районною державною адміністрацією Черкаської області на підставі рішення від 20 травня 1997 року за № 119, виданого на ім'я ОСОБА_3, прийнято лише у жовтні 2015 року, тобто значно пізніше моменту відкриття спадщини і можливості спадкоємцями реалізувати свої права щодо спадкового майна, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових передумов для визнання недійсним зазначеного свідоцтва.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що позивач вже зверталася із аналогічними позовами та рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 06 жовтня 2015 року у справі № 693/909/15-ц їй було відмовлено у визнанні недійсними свідоцтва та державного акта на земельну ділянку. Також заявник зазначив, що суд не перевірив право позивача на звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки ОСОБА_1 не надала доказів прийняття спадщини після ОСОБА_3, оскільки за правилами ЦК УРСР 1963 року малолітня особа не вважається такою, яка прийняла спадщину лише у силу свого віку.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 02 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть від 01 листопада 1997 року зафіксовано факт смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис про смерть № 30. При цьому із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть відомості про померлу особу записані як про ОСОБА_3

Згідно з дублікатом свідоцтва про народження від 19 квітня 2013 року, актовим записом про народження від 01 липня 1997 року № 3, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Хижня Жашківського району Черкаської області; в графі батько записаний ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про встановлення факту батьківства від 01 липня 1997 року, ОСОБА_3 визнаний батьком ОСОБА_1

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Жашківської районної державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, є брат - ОСОБА_2

Сертифікат на земельну частку (пай), НОМЕР_1, видано на ім'я ОСОБА_3

Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Хижнянської сільської ради Жашківського району Черкаської області, ОСОБА_3 був прописаний на території Хижнянської сільської ради, проживав у с. Хижня Жашківського району Черкаської області і помер у с. Хижня Жашківського району Черкаської області.

Відповідно до свідоцтва про народження, НОМЕР_2, його видано у с. Хижня Жашківського району Черкаської області 16 серпня 1971 року з відміткою «Повторно», актовий запис від 29 грудня 1963 року № 40.

Зазначене свідоцтво відповідачем надавалося нотаріусу для оформлення права на спадщину після смерті ОСОБА_3

У написанні прізвища батька позивача та прізвищ його батьків міститься виправляння без зазначення підстав внесення змін, не є можливим визначити правильність його написання: «ОСОБА_3» чи «ОСОБА_3». При цьому, відповідно до витягу з книги реєстрації гербових свідоцтв Хижнянської сільської ради за 1959-1979 роки під № 17 вчинено запис про видачу свідоцтва про народження, НОМЕР_3, на ім'я ОСОБА_3, актовий запис № 40.

Згідно з актовим записом про одруження від 28 березня 1956 року № 4 одружилися ОСОБА_5 з ОСОБА_6, які є батьками особи, з якою просила встановити факт родинних стосунків позивач.

Зі змісту домових книг будинків № 6 та № 7 у с. Хижня Жашківського району Черкаської області встановлено, що в зазначених житлових будинках був зареєстрований ОСОБА_3

Згідно з погосподарською книгою № 1 Хижнянської сільської ради народних депутатів за 1996, 1997, 1998, 1999, 2000 роки головою господарства значився ОСОБА_3

За витягом із погосподарської книги за 1967-1969 роки головою двору була ОСОБА_7, адреса розташування: с. Хижня Жашківського району Черкаської області.

Відповідно до військового квитка НОМЕР_4 його видано на ім'я ОСОБА_3

Задовольняючи позов ОСОБА_1 у частині визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину та державного акта на земельну ділянку, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувались тим, що на час видачі свідоцтва про право на спадщину факту належності сертифіката саме ОСОБА_3 встановлено не було, що дає підстави вважати, що воно було видане на майно, яке не належало брату ОСОБА_2 ОСОБА_3, а іншій особі, тобто ОСОБА_3

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини п'ятої Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року правила Книги шостої Цивільного кодексу України (щодо спадкування) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

За змістом зазначеного положення відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Як встановлено судами, 25 жовтня 2001 року відповідач ОСОБА_2, як спадкоємець другої черги за статтею 530 ЦК Української РСР 1963 року, подав до Жашківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті свого брата ОСОБА_3 Нотаріусу серед іншого було надано свідоцтво про смерть, видане на ім'я ОСОБА_3

Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За правилом статті 549 ЦК Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщини протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Таким чином, на відміну від чинного ЦК України, норми ЦК Української РСР не містили положень про те, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Ці обставини підлягають окремому з'ясуванню судом та доведенню сторонами.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Підставою позову ОСОБА_1 про визнання свідоцтва та державного акта недійсними є та обставина, що позивач не прийняла спадщину в силу того, що на час смерті батька була малолітньою особою.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи заявника щодо того, що позивач не довела, що її права порушені, оскільки не надала суду доказів прийняття спадщини.

Додатково Верховним Судом враховані доводи заявника щодо того, що ОСОБА_1 раніше вже зверталася із аналогічним позовом та у справі № 693/909/15-ц рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 06 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва на право на спадщину та державного акта на земельну частку (пай) недійсними відмовлено повністю.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 березня 2016 року рішення апеляційного суду залишив без змін, зазначивши, що неможливо задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання свідоцтва на право на спадщину та державного акта на земельну частку (пай) недійсними без додаткового встановлення факту, що саме позивачка ОСОБА_1, 1997 року народження, є дочкою та спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема свідоцтво про народження позивача, свідоцтво про смерть спадкодавця, матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_3 та інші докази, наявні у матеріалах справи, з огляду на що не встановили, чи порушені права ОСОБА_1, чи є вона дочкою ОСОБА_3, спадщину після якого прийняв ОСОБА_2, та чи прийняла вона спадщину у спосіб, передбачений положеннями ЦК Української РСР.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки для постановлення нового рішення у справі суд має встановити обставини на підставі доказів, що не були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, зокрема, встановити, чи є ОСОБА_3, спадщину після якого прийняв ОСОБА_2, та батько позивача ОСОБА_3 однією й тією самою особою, чи прийняла належним чином позивач спадщину після смерті її батька, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 20 січня 2017 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

Д. Д. Луспеник

С. О. Погрібний