Справа № 466/2051/18 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/985/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2018 року в складі судді Єзерського Р.Б. в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за користування чужими коштами, інфляційних втрат від знецінення грошових коштів та неустойки (пені) за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання,-

встановила:

В березні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення солідарно грошових коштів у сумі 62464 грн., 05 коп., а саме трьох процентів річних від простроченої суми за користування чужими грошовими коштами у сумі 4200 грн., інфляційних втрат від знецінення грошових коштів у сумі 13701 грн., 92 коп., неустойки (пені) за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сумі 44562 грн., 13 коп. та витрат на правову допомогу.

Вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20 січня 2015 року, яке набрало законної сили, вирішено стягнути солідарно на його користь з відповідачів грошову суму, еквівалентну 36 000 доларам США - гривень.

Рішення суду зводиться до сплати відповідачами на його користь грошей, а отже, є грошовим зобов'язанням, яке відповідачі належним чином не виконують.

За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідачі мають сплатити пеню, яка згідно п.11.3 договору суперфіцію обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки визначені грошові суми сплатити добровільно відповідачі відмовляються, змушений за захистом своїх суб'єктивних цивільних прав звернутись до суду.

Просив позов задовольнити та стягнути на його користь з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 солідарно 62464,05 грн., а саме: за прострочення виконання грошового зобов'язання 3% річних від простроченої суми за користування чужими грошовими коштами за період з 01.01.2018 року по 01.04.2018 року в сумі 4200,00 грн. (567720 х 3% х 90 дн.), інфляційні втрати від знецінення грошових коштів за період з 01.01.2018 року по 01.04.2018 року, що складає 13701,92 грн., неустойку (пеню) за кожний день несвоєчасного виконання договірного зобов'язання, обчислену нарівні подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.01.2018 року по 01.04.2018 року, що складає 44562,13 грн., а також витрати на правову допомогу.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2018 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_4 за прострочення виконання грошового зобов'язання 62464 (шістдесят дві тисячі чотириста шістдесят чотири) гривні, 05 коп., а саме:

- 3% річних від простроченої суми за користування чужими грошовими коштами за період з 01 січня 2018 року по 01 квітня 2018 року, що становить 4200,00 (чотири тисячі двісті ) гривень;

- інфляційні втрати від знецінення грошових коштів за період з 01 січня 2018 року по 01 квітня 2018 року, що становить 13701 (тринадцять тисяч сімсот одна) гривня, 92 коп.;

- неустойку (пеню) за кожний день невиконання договірного зобов'язання, обчислену нарівні подвійної облікової ставки НБУ за період з 01 січня 2018 року по 01 квітня 2018 року, що становить 44562 (сорок чотири тисячі п'ятсот шістдесят дві) гривні, 13 коп.;

- 2389 (дві тисячі триста вісімдесят дев'ять) гривень, 00 коп. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 солідарно судовий збір в дохід держави в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні, 80 коп.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3, вважає його незаконним та необгрунтованим, тому таке підлягає скасуванню.

Покликається на подання до суду заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, яка судом була відхилена, однак вважає, що строк позовної давності закінчився 17.07.2016 року про що було подано письмову заяву, тому суд мав відмовити у позові.

Не погоджується з оскаржуваним рішенням також в частині стягнення інфляційних втрат від знецінення грошових коштів, оскільки грошове зобов'язання, яке виникло у відповідача перед позивачем, визначене в іноземній валюті.

Покликається на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні, тому стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості не є можливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення грошових коштів за несвоєчасне виконання зобов'язання, сумарна вартість яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що однією з підстав виникнення зобов'язання є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі, оскільки задоволення позову про відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди зводиться до сплати грошей, таке є грошовим зобов'язанням.

З поданого позивачем розрахунку, який не оспорювався відповідачами та їх представником, стягненню підлягає 62464,05 грн., з яких 4200,00 грн. - 3% річних, 13701,92 грн. - інфляційні втрати, 44562. 13 грн. - неустойка (пеня), та 2389,00 грн. - витрати на правову допомогу, відтак застосувавши до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України суд задовольнив позовні вимоги.

Також, судом звернуто увагу на те, що оскільки позивач звернувся 19.03.2018 року до суду з позовом про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за користування чужими коштами, інфляційних втрат від знецінення грошових коштів та неустойки (пені) за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за період 01.01.2018 року по 01.04.2018 року, позивач не пропустив строк позовної давності, тому заява представника ОСОБА_2- ОСОБА_6 про застосування наслідків спливу позовної давності задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з оскаржуваним рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав і обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20 січня 2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно на користь позивача ОСОБА_4 з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 грошову суму, еквівалентну 36 000 доларам США - 567 720 грн.

Таким чином, в контексті ч. 5 ст. 11 ЦК України у відповідачів з 20 січня 2015 року виникли перед позивачем грошові зобов'язання.

З пояснень сторони позивача слідує, що відповідачі взагалі не виконують свого зобов'язання по сплаті позивачу 567 720 грн., які стягнуті судом на виконання зобов'язань за договором суперфіцію.

Зазначене жодним чином не спростовано відповідачами.

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_4, покликаючись на ст. 625 ЦК України, просив стягнути з відповідачів інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних, які є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, а також пеню, яка передбачена умовами договору, подав відповідний розрахунок з 01.01.2018 року по 01.04.2018 року.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

При цьому важливим виявляється питання, які зобов'язання є грошовими.

За змістом ст.ст. 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Зобов'язальні правовідносини, що можуть бути віднесені до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.).

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про підставність позовних вимог, однак не погоджується із стягнутим розміром таких.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: Постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України); Постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

У цій Постанові Велика Палата також вказала на те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Згідно із статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов»язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів,що супроводжується ростом цін на товари і послуги (пункт 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

З дослідженого договору суперфіцію , укладеного 13.11.2010 року між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5, ОСОБА_2 з іншої, передбачено додаткову оплату за користування земельною ділянкою в розмірі 285000 грн., що еквівалентно 36000 дол. США.

При цьому рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року стягнуто солідарно із ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 грошову суму, еквівалентну 36000 дол. США - 567720 грн.

Оскільки договором суперфіцію визначено, як додаткову оплату сум у в іноземній валюті - долар США, відтак іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Судом першої інстанції наведені вимоги закону не були враховані, тому оскаржуване рішення в частині стягнення інфляційних втрат від знецінення грошових коштів у сумі 13701 грн. 92 коп. необхідно скасувати, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Крім цього, несвоєчасне виконання рішення суду допускає можливість застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, на підставі яких оскаржуваним рішенням на користь позивача було стягнуто 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов»язання.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Пунктом 11.3. договору суперфіцію від 13.11.2010 року передбачено, що в разі несвоєчасного виконання суперфіціарієм п.п. 4.1. - 4.4. цього Договору, або виконання не в повному обсязі, суперфіціарій сплачує на користь Суперфіціара неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати.

В свою чергу, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Захисту підлягає цивільне право у разі його порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З наведеного слідує, що на момент звернення до суду порушення, невизнання або оспорювання право особи, яка звертається за захистом, вже має мати місце. Захист права на майбутнє законом не передбачено.

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_4 просив стягнути відповідні кошти з розрахунку за період з 01.01.2018 року по 01.04.2018 року, при цьому з позовною заявою звернувся в суд 19.03.2018 року.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить переконання про необхідність перерахунку неустойки та 3% річних від простроченої суми за мінусом 12 днів березня, оскільки позов поданий 19.03.2018 року, а розрахунки проведені до 01.04.2018 року включно.

Таким чином, стягненню підлягає 3593 грн. - 3% річних від простроченої суми з розрахунку (567720х3х77/365) та 37687.28 грн. пені за кожен день прострочення, обчисленої нарівні подвійної облікової ставки НБУ з 01.01.2018 року по 19.03.2018 року, з розрахунку за період 01.01.2018 - 25.01.2018, ставка НБУ 14,5, днів у періоді 25; період з 26.01.2018 - 01.03.2018, ставка НБУ 16, днів у періоді 35; період з 02.03.2018 - 19.03.2018, ставка НБУ 17, днів у періоді 17, що свідчить про необхідність зміни оскаржуваного рішення в цій частині.

Крім цього, суд першої інстанції помилково стягнув солідарно з відповідачів в користь позивача витрати на правову допомогу та судовий збір, оскільки відповідно до ст.ст. 541, 543 ЦК України передбачена солідарна відповідальність лише за виконання обов"язку, який встановлений законом або договором.

В свою чергу, у ст. 141 ЦПК України не передбачено право солідарної вимоги або солідарного обов"язку на присудження з другої сторони понесених іншою стороною судових витрат, тому судові витрати підлягають до стягнення з кількох відповідачів у відповідній частині.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2018 року - скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_4 41280 (сорок одна тисяча двісті вісімдесят) грн. 28 коп. за прострочення виконання грошового зобов'язання, з яких 3593 грн. - 3% річних від простроченої суми за користування чужими грошовими коштами за період з 01 січня 2018 року по 19 березня 2018 року; 37687,28 грн. - пеня за кожний день невиконання договірного зобов'язання.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в рівних частинах на користь ОСОБА_4 2389 грн. витрат на правову допомогу та 704,80 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 лютого 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк