Номер провадження 2/754/4603/19
Справа №754/2339/19
27 серпня 2019 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
Головуючого судді - Галась І.А.
при секретарі - Дмитрієвій А.А.
у відсутності сторін
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві, в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Легкобит Станіслава Олександровича, 3-тя особа - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора,
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача державного реєстратора - приватного нотаріуса Легкобит Станіслава Олександровича, 3-тя особа - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
ОСОБА_1 є власником однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 з 2008 року. Доказом цього є договір купівлі-продажу квартири та Реєстраційного посвідчення БТІ м. Києва, згідно цих документів Позивач - є власником квартири, ці документи судом не скасовані та є дійсними.
В квартирі Позивача зареєстрована малолітня дитина - його син, ОСОБА_3 , 2011 року народження. Вказану квартиру Позивач нікому не продавав, жодного рішення суду про визнання права власності за іншою особою на цю квартиру не існує.
30.04.2018 року, громадянин ОСОБА_2 у відсутність Позивача, без його згоди заселився в квартиру Позивача та змінив замки. Таким чином Позивач з малолітньою дитиною залишився на вулиці, про що ним окремо подані заяви до поліції та до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації
Зазначає, що потім з`ясувалось, що право власності Позивача не визнається ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора Легкобит С.О. про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_2
Вважає, що рішення державного реєстратора Легкобита Станіслава Олександровича неправомірним та незаконним з наступних причин.
02 грудня 2013 року, без згоди Позивача, ПАТ «АСТРА БАНК» передав права кредитора та іпотекодержателя ПАТ «Дельта банк».
В 2014 році, Позивач декілька разів порушив графік платежів, а останній сплачений ним платіж датований 21 січня 2015 року. Після цієї дати, в зв`язку з тяжким матеріальним становищем, Позивач перестав виконувати свої зобов`язання за кредитним договором.
Вважає, що Державний реєстратор проігнорував наступні вимоги ЦК України.
21 січня 2015 року по 21 січня 2018 року - трирічний термін позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України, у межах якого кредитодавець не звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору, реалізувати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки без пред`явлення вимоги про повернення кредиту неможливе, в зв`язку зі спливом трирічного строку позовної давності. Жодної вимоги про повернення кредиту Позивачу кредитор не пред`являв.
ПАТ «Дельта банк» 29.01.2018 року через електронний аукціон продало право вимоги за кредитним договором Позивача, Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм капітал», ціна продажу лоту - 161500 гривень. Це товариство, всупереч вимогам діючого законодавства, передало право вимоги фізичній особі ОСОБА_2 , який звернувся до державного реєстратора Легкобит С.О. за державною реєстрацією права власності.
Державний реєстратор Легкобит С.О. вніс запис про право власності до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24.04.2018 року, без підстави для внесення такого запису. А підстава внесення запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`явилась на другу добу після державної реєстрації, тобто він зареєстрував майно Позивача на іншу особу безпідставно та без будь-якого обґрунтування, просто з неба, без прийняття будь-якого рішення.
Звертає особливу увагу суду на інформацію з державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, де в розділі: «Актуальна інформація про право власності» в графі «дата, державної реєстрації» вказано дату 24.04.2018 13:44:12, а в графі: «підстави внесення запису» вказано: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40803913 від 25.04.2018 11:03:11, приватний нотаріус Легкобит Станіслав Олександрович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ.
Тобто 24.04.2018 року, державний реєстратор Легкобит С.О. вніс інформацію про зміну власника квартири Позивача до державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно просто з неба, без жодної на те підстави. Підстави з`явилися лише через добу.
В розділі «підстави виникнення права власності» вказано договір про відступлення прав за договором іпотеки. В законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та в Цивільному кодексі України відсутня така підстава виникнення права власності як договір про відступлення прав за договором іпотеки.
Спірна квартира вибула з власності Позивача та стала власністю іншої фізичної особи з порушенням порядку набуття права власності. Порушені вимоги іпотечного договору, а саме порушені вимоги пункту 5.2 та 5.7, в яких вказано про 30-денний термін письмового повідомлення - вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності з дотриманням вимог, установлених ст.37 ЗУ «Про іпотеку».
Позивача, як іпотекодавця, ні в 30-денний термін, ні в будь-який інший термін ніхто не повідомляв про звернення стягнення на його квартиру. Ніякої оцінки предмету іпотеки не проводилось.
Оцінка вартості кредиту, згідно публічного паспорту активу проводилась ТОВ «Бізнес Ассіст» 01.01.2016 року. Дата оголошення аукціону - 01.12.2017, тобто більше, ніж півтора року після проведення оцінки вартості кредиту, що втричі перевищує шестимісячний термін відповідно до вимог діючого законодавства будь-якої експертної оцінки вартості.
На момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, не проводилась оцінка предмету іпотеки. Державним реєстратором не були дотримані положення ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Виселення Позивача з малолітньою дитиною з житла відповідачем ОСОБА_2 відбулося незаконно з грубим порушенням вимог ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», в якій вказано, що всі мешканці після звернення стягнення на житлове приміщення, яке було предметом іпотеки, повинні бути повідомлені письмово про виселення на протязі 1-го місяця. В іншому випадку їх примусове виселення здійснюється виключно на підставі рішення суду. Позивач не отримував письмової вимоги відповідача про виселення на протязі місяця, рішення суду про виселення Позивача відсутнє.
Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд:
2.Скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером запису 25879816 від 24.04.2018 року, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобита Станіслава Олександровича про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32 кв.м., житлова площа 11,8 кв.м, кількість кімнат - 1 за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого січня 2019 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Легкобит Станіслава Олександровича, 3-тя особа - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. Призначено підготовче засідання по названій справі.
Протягом підготовчого розгляду представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі.
Відповідач, представник третьої особи до підготовчого розгляду не з`являлись, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомляли.
Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України Відповідачем подано не було.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Легкобит Станіслава Олександровича, 3-тя особа - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. Призначено справу до судового розгляду по суті.
Представником позивача до початку судового засідання подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, вимоги позову підтримав, не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження.
Причини неявки відповідача та/або представника відповідача суду невідомі. Відповідачу надіслана судова повістка відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи.
Треті особи - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до судового розгляду не з`являлись. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Причини неявки ОСОБА_2 суду не повідомляв.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
У відповідності з п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.
Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що Відповідач будучи повідомлений належним чином про день та час судового засідання, неодноразово не з`являється в судове засідання, враховуючи тривалість розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності Відповідача.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням відсутності заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)).
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.
Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Як вбачається з письмових матеріалів справи, у відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 08 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бережанською Н.П., зареєстрованого в реєстрі за №2305, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 08 серпня 2008 року, номер правочину 3070481, позивач ОСОБА_1 , є власником квартири АДРЕСА_1 .
Згідно реєстраційного посвідчення № НОМЕР_2 від 12 червня 2008 року, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, посвідчило, що кв. АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Бережанською Н.П. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08.08.2008 року, №2305 та записано в реєстрову книгу № д.814-259 за реєстровим №5339.
У відповідності до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, Позивач, ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №3715.
Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи №1230258 від 02 травня 2018 року, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА, місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 з 25 січня 2018 року по теперішній час.
Відповідно до п.1.1. Кредитного договору - Кредитор відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію та встановлює Позичальнику кредитний ліміт в розмірі 249 920 гривень 00 копійок, а Позичальник зобов`язується повернути фактично отримані кошти, сплатити проценти за користування отриманими кредитними коштами та комісії в порядку, розмірі та в строк, що передбачені цим Договором. Кожне надання суми кредиту в межах кредитної лінії супроводжується клопотанням про її надання в рамках цього Договору.
Строк кредитної лінії з 28 грудня 2012 р. по 28 грудня 2017 р. включно.
Відповідно до п.1.3. Кредитного договору - в день укладання цього Договору укладається, зокрема:
1.3.1. у якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісії, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат: договір іпотеки, за яким Іпотекодавець передає в іпотеку об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, 28 грудня 2012 року Публічне акціонерне товариство Астра Банк, в подальшому іменований «Іпотекодержатель» та ОСОБА_1 , надалі за текстом - «Іпотекодавець», уклали Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дудко Ю.А., зареєстрованого в реєстрі за №2742.
У відповідності Закону України «про іпотеку» та інших нормативно-правових актів України, Іпотекодавець передає Іпотекодержателю в іпотеку в якості забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором належний йому на праві власності об`єкт нерухомості, а саме: квартиру номер АДРЕСА_1
01.01.2016 року ТОВ «Бізнес Ассіст» здійснив оцінку вартості кредиту, оціночна вартість кредиту 346 473,00 грн.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» продало право вимоги фізичній особі: ОСОБА_2 .
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: НОМЕР_4 , дата та час формування: 27.04.2018 року 19:44:25, вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; підстава виникнення права власності: Договір про відступлення прав за Договором іпотеки, серія та номер: 207, виданий 02.03.2018 року, видавник: Приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І.; Іпотечний договір, серія та номер: 2741, виданий 28.12.2012 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дудко Ю.А. Дата та час державної реєстрації: 24.04.2018 року 13:44:12. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40803913 від 25.04.2018 року 11:03:11, приватний нотаріус Легкобит Станіслав Олександрович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ.
Надаючи правову кваліфікацію встановленим фактичним обставини справи викладеним вище, суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).
Процедура, передбачена законом для переоформлення права власності на предмет іпотеки з іпотекодавця на іпотекодержателя на підставі іпотечного застереження наступна. Встановлюється факт невиконання іпотечного та кредитного договорів. Іпотекодавець в порядку, передбаченому ст. 35 ЗУ "Про іпотеку" повинен направити іпотекодавцю вимогу про усунення порушень вимог договору іпотеки, кредитного договору і вичекати 30 днів. Якщо не відновились виконання договірних зобов`язань, у іпотекодержателя виникає право оформити право власності на предмет іпотеки на себе, або відчужити предмет іпотеки від свого імені третій особі. Це право передбачене ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127.
Згідно з пунктом 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини третьої статті 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першої статті 11 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування: (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власної речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.
Відповідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майї обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно п. 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Поставною Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. за №868, під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо:
?обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках);
?повноважень заявника;
?відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;
?наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону;
?наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.
Відповідно до підпунктів 1,2 пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпогекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.
Згідно із п.1 ч.1 ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
Обов`язковою умовою для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, що перебуває в іпотеці, є подання заявником документу, що підтверджує перехід права власності на предмет іпотеки, в тому числі факту виконання відповідних умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість переходу права власності.
Державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, проводиться на підставі відповідного договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації та документів, визначених в пп.1, 2 п.61 Порядку.
Статтею 36 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Частиною 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Згідно п. 5.1. Іпотечного договору - Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках якщо на момент настання терміну виконання основного зобов`язання, воно не буде в виконано повністю, у випадку порушення графіку погашення суми кредиту (частини кредиту) та/або у разі несплати процентів (частини процентів) та комісії за обслуговування кредиту (частини комісії відповідно до умов Кредитного договору. При цьому Іпотекодержатель має право зверну стягнення на весь предмет іпотеки, за своїм розсудом, та задовольнити за рахунок предмет іпотеки у повному обсязі усі вимоги, передбачені Кредитним договором.
Згідно п. 5.2. Іпотечного договору - у разі порушення Позичальником зобов`язань за Кредитним договором та (або зобов`язань за цим Договором, Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цій вимозі Іпотекодержателем зазначається: стислий зміст порушення зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у строк, що не перевищує 30-ти робочих днів з моменту отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зі змісту вказаних вище норм законодавства України та положень договору іпотеки вбачається, що у іпотекодержателя виникає право звернути стягнення на предмет іпотеки тільки у випадку невиконання позичальником вимоги кредитора протягом тридцятиденного строку з дня її отримання.
Вказані вимоги кореспондуються зі змістом п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі Порядок), відповідно до якого для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі…»..
Вказане також узгоджується з положеннями ч.1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».
Зі змісту вказаної вище норми вбачається,що іпотекодержательдля оформлення права власностіна предмет іпотеки за собою в обов`язковому порядку повинен був надати приватному нотаріусу,як державному реєстратору, докази вручення вимог позивачу та боржнику. Підтвердженням отримання вимог має бути повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12.05.2006 № 211.
Однак, з відомостей, які містяться в реєстрі речових прав відсутні будь-які відомості про виконання іпотекодержателем вимог п. 1 п. 61 Порядку, а саме надання приватному нотаріусу документів, які підтверджують факт завершення тридцятиденного строку з моменту отримання вимог позивачем та боржником, тобто доказів вручення вимог відповідним особам.
Судом не встановлено факту отримання Позивачем, ОСОБА_1 , вимоги про усунення порушень, що свідчило би про дату, з якої відраховується строк 30 днів для оформлення реєстрації нерухомого майна.
Представником відповідача, також, не було надано відповідні докази у судовому засіданні.
Домовленості сторін на передачу Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, відсутня.
Таким чином, державний реєстратор здійснив реєстрацію права власності за іпотекодержателем на предмет іпотеки без дотримання вимог законодавства, не перевіривши наявність всіх законних підстав для здійснення такої дії.
Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що за відсутності доказів вручення вимог приватний нотаріус з метою виконання вимог ст. ст. 35-37 Закону та п. п. 57, 61 Порядку повинен був відмовити іпотекодержателю у реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки.
Крім того, згідно ч.5 статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
З зазначеної норми вбачається, що іпотекодержатель при зверненні стягнення на предмет іпотеки мав визначити її вартість станом на дату набуття та обґрунтувати перед приватним нотаріусом наявний розмір заборгованості за кредитним договором з метою визначення різниці між вартістю предметом іпотеки та зобов`язаннями за кредитним договором для подальшого повернення її позивачу, як іпотекодавцю.
Так, державним реєстратором при прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності, яке начебто виникло на підставі договору іпотеки, не було враховано також, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, а такої оцінки проведено не було.
Інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог іпотекодержателя - відсутня, при цьому ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Вказане узгоджується з висновком викладеним в Постанові Великої Палати ВС від 20.03.2019 у справі №306/2053/16-ц.
Водночас, не вбачається, що приватному нотаріусу були надані документи, які б підтверджували вартість предмету іпотеки на момент його перереєстрації на іпотекодержателя та взагалі наявності заборгованості за кредитним договором, як наслідок, дані обставини свідчать про порушення приватним нотаріусом та іпотекодержателем вимог ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку».
У зв`язку з викладеним, державним реєстратором порушено порядок проведення реєстраційної дії.
Частиною 2 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, викладених в ч.1 ст. 24 цього Закону, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Таким чином, рішення державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на Предмет іпотеки здійснено з порушенням вимог Закону.
Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Однак, жодних доказів про згоду позивача ОСОБА_1 на незаконне відчуження спірної квартири матеріали справи не містять.
Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.
Відповідно до правової позиції, викладеної у висновку Великої Палати Верхового Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Частиною першоюстатті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (стаття 36 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частин другої, третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
В той же час, п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 № 9 передбачено, що вирішуючи спори, що випливають із права приватної власності громадян, суди повинні виходити з положень ст. 41 Конституції про те, що це право є непорушним і ніхто не може бути протиправно його позбавлений.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Фактично відповідач незаконно позбавив позивача права власності на квартиру , не укладаючи окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Спірна квартира незаконна вибула із володіння Позивача та підлягає поверненню.
Щодо порушення відповідачами вимог Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., суд зазначає про наступне.
Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
На час реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру - предмет іпотеки, в цій квартирі також був зареєстрований і малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - син позивача.
Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» зазначається, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно статті 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., ратифікованою постановою Верховної ради УРСР від 27 лютого 1991 р., жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.
Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.
В силу приписів статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статті 177 Сімейного кодексу України правочини щодо майнових прав малолітньої дитини потребують дозволу органу опіки та піклування.
Як встановлено у Преамбулі Декларації прав дитини 1959 року, дитина внаслідок фізичної та розумової незрілості потребує спеціальної охорони і турботи, у тому числі й належного правового захисту.
Відповідно до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.
Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.
Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.
Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
Судом встановлено, що Органом опіки та піклування не надавався дозвіл на укладення будь-якого договору у період часу з 25.01.2018 року (дата реєстрації місця проживання дитини) по 24.04.2018 року (дата внесення реєстраційних даних про власника житла) на квартиру АДРЕСА_1 , право користування якою має дитина.
Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами позивача, що при вчиненні дій щодо зміни власника квартири, права проживання на яку мала дитина, відповідач повинен був попередньо отримати на такі дії відповідний дозвіл органу опіки та піклування, в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Матеріали справи такий висновок не містять, відповідно дії державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру є незаконними.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
З огляду на наведене, суд знаходить доведеним факт порушення належного позивача права власності на спірну квартиру та вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача про застосування таких способів захисту порушеного права, як визнання незаконною та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 280, 354, 355 ЦПК України, ст. 204 ЦК України, ст. 177 СК України, Законами України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про іпотеку», «Про охорону дитинства», «Про нотаріат», Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127, Декларацією прав дитини 1959 року, Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Легкобит Станіслава Олександровича, 3-тя особа - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора - задовольнити.
Скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером запису 25879816 від 24.04.2018 року, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобита Станіслава Олександровича про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32 кв.м., житлова площа 11,8 кв.м, кількість кімнат - 1, за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.