19.02.2019 227/5677/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19 лютого 2019 року місто Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хандуріна В.В.

при секретарі Заварзіній Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля в порядку спрощеного позовного провадження та заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її матері ОСОБА_4 отримала право власності на зазначений житловий будинок, в якому проживає з 1988 року і до теперішнього часу. Інших власників зазначеного будинку немає. 21.06.2005 року позивач на прохання своєї рідної сестри ОСОБА_2 прописала її в своєму будинку для вирішення сімейних питань, проте ще з 90-х років відповідач проживає в Росії, в Пролетарському районі Ростовської області. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням знятися з реєстрації, проте відповідач добровільно цього не робить, окрім того, вже більше п'яти років не підтримує жодних зв'язків з відповідачем. Таким чином, відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації з червня 2005 року. У зв'язку з тим, що відповідач прописана в будинку позивача, у останньої виникає маса побутових незручностей, після збільшення розміру оплати за комунальні послуги позивачу важко сплачувати ще й за відповідача. На підставі викладеного позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю її за місцем прописки без поважних причин більше одного року.

Позивач в судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи міститься заява, в якій просить розглянути справу без її участі у присутності її представника ОСОБА_5.

Від представника позивача надійшла заява з проханням провести судове засідання без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Від відповідача жодних заяв або доказів поважності своєї неявки до суду не надходило.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

На підставі ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за умови належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, неявки останнього в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, неподання ним відзиву і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З урахуванням зазначених вимог Закону, суд вбачає за можливе розглянути справу без відповідача і винести заочне рішення.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька область, м. Білицьке, вул. К.Маркса, буд. 13, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 листопада 1995 року, виданого державним нотаріусом Добропільської державної нотаріальної контори на підставі заповіту, посвідченого виконкомом Білицької міськради народних депутатів (а.с. 11). Право власності позивача на зазначений житловий будинок підтверджується також копією реєстраційного посвідчення, виданого начальником бюро технічної інвентаризації 24 листопада 1995 року (а.с. 12), а також копією технічного паспорту на житловий будинок (а.с. 13-14).

В належному позивачу житловому будинку з 21 червня 2005 року зареєстрована відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією домової книги (а.с. 15). Факт реєстрації відповідача в належному позивачу будинку підтверджується також довідкою, виданою 07.12.2018 року за № 1397 Виконавчим комітетом Білицької міської ради м. Добропілля Донецької області (а.с. 16).

Відповідач ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації не проживає з 2005 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов, складеним 15 грудня 2018 року депутатом Білицької міської ради ОСОБА_6 за підписом сусідів (а.с. 17).

Таким чином, судом було встановлено, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації більше 13 років.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Факт реєстрації відповідача у належному ОСОБА_1 будинку обмежує її права як власника розпоряджатись будинком на свій власний розсуд.

За ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу.

Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їй житлом. Ці позовні вимоги відповідають нормам житлового законодавства.

Так, відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

З урахуванням сукупності досліджених доказів, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням, оскільки фактично в ньому не проживає понад 13 років, не бере участі в утриманні будинку шляхом оплати комунальних послуг. Вказане безсумнівно порушує права власника цього майна.

Тому заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 47 Конституції України, ст.16, 317, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 68, 71, 72 ЖК України, ст.ст. 206, 259, 263, 265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Направити відповідачу копію заочного рішення суду в порядку, передбаченому ст. 272 Цивільного процесуального кодексу України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий: суддя В.В. Хандурін

19.02.2019