Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 289/366/15-ц

провадження № 61-30400св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Ліпіін Михайло Олександрович ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2017 року, ухвалене у складі судді Василенка Р. О., та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області

від 26 липня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Шевчук А. М., Микитюк О. Ю., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом до Ліпііна М. О. про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач будучи приватний нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області 26 серпня 2003 року посвідчив договір дарування між ОСОБА_3 (дарувальник) і позивачем та ОСОБА_4 (обдаровані) в рівних частках житлового будинку та земельної ділянки площею 0,25 га, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

Після посвідчення договору відповідач вніс виправлення в договір, а саме в прізвищі « ОСОБА_1 » змінив літеру «і» на літеру «и».

Позивач вважав, що дії нотаріуса призвели до того, що власником

1/2 частки вказаного будинку та земельної ділянки став не він, а його син ОСОБА_1 . У серпні 2009 року позивач звертався до суду із позовом про визнання частково недійсним договору дарування, однак рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 30 травня 2014 року було відмовлено в задоволенні позову в зв`язку зі спливом позовної давності, при цьому в мотивувальній частині рішення суд зазначив, що виправлення у прізвищі здійснено всупереч пункту 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на час посвідчення договору, і застереження зазначено не перед підписами в угоді, а після них.

Позивач вважав, що неправомірними діями відповідача йому завдано майнової шкоди у розмірі вартості майна, що підлягало передачі у його власність за договором дарування, а крім того йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, внаслідок позбавлення майна та оцінюється ним у 20 000 грн.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування майнової шкоди 542 744 грн та 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області

від 19 жовтня 2015 року справу передано до Коростишівського районного суду Житомирської області у зв`язку із неможливістю утворити склад суду для розгляду справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області

від 02 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту завдання йому майнової та моральної шкоди винними діями відповідача.

Суд першої інстанції врахував те, що договір дарування, посвідчений відповідачем, як приватним нотаріусом, на час розгляду справи є чинним, а рішенням Малинського районного суду Житомирської області

30 травня 2015 року, що набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним вказаного договору дарування.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано достатніх доказів існування всіх елементів складу правопорушення, що виключає настання цивільно-правої відповідальності для відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 289/366/15-ц з Коростишівського районного суду Житомирської області.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

03 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 289/366/15-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки незаконність дій приватного нотаріуса Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Ліпііна М. О. щодо внесення змін у прізвище в договорі дарування встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Крім того, вважав, що суди попередніх інстанцій не врахували, що внаслідок протиправних дій відповідача він втратив своє майно.

Відзив на касаційну скаргу відповідач не подавав

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 серпня 2003 року між ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (обдаровані) укладено договір дарування, відповідно до умов якого останні в рівних частках набули право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Вказаний договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Ліпііним М. О. за реєстровим № 1805.

Також суди встановили, що в подальшому приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Ліпіін М. О. вніс виправлення до вказаного договору, а саме в прізвищі « ОСОБА_1 » змінив літеру «і» на літеру «и».

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 30 травня 2014 року, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору дарування 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 відмовлено за безпідставністю, а в частині визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку та земельної ділянки площею 0,2500 га по АДРЕСА_1 відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржених судових рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 440 ЦК Української РСР, яка була чинною на час укладення договору дарування від 26 серпня 2003 року та внесення нотаріусом змін до нього, визначено, що заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності при вирішенні спору про відшкодування матеріальної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають наявність такої шкоди, протиправність її заподіяння, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, наявність вини останнього в її заподіянні.

Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування майнової та моральної шкоди з підстав відсутності всіх елементів складу правопорушення, що виключає настання цивільно-правової відповідальності для відповідача.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 30 травня 2014 року у справі № 283/2933/13-ц дійсно встановлено факт внесення нотаріусом Ліпііним М. О. змін до договору дарування від 26 серпня

2003 року з порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, однак цей факт сам по собі не свідчить про наявність підстав для відшкодування нотаріусом ОСОБА_1 майнової та моральної шкоди.

Розмір майнової шкоди ОСОБА_1 пов`язував із вартістю 1/2 частки майна, яке було предметом дарування за договором від 26 серпня 2003 року.

Натомість рішенням Малинського районного суду Житомирської області

від 30 травня 2014 року у справі № 283/2933/13-ц, з яким погодився Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ

(далі - ВССУ) в своїй ухвалі від 21 січня 2015 року, встановлено, що обдаровуваним за договором дарування є ОСОБА_1 , незаконно внесені до договору дарування зміни в прізвище ОСОБА_1 не роблять договір недійсним та не надають ОСОБА_1 (сину позивача) права на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Таким чином із внесенням нотаріусом незаконних змін до договору дарування від 26 серпня 2003 року ОСОБА_1 не втратив своїх прав на майно, як обдаровуваний.

Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів, проте, в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень.

В той же час помилковими і такими, що підлягають виключенню з мотивувальної частини оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, є висновки про те, що обдаровуваним за договором дарування від 26 серпня 2003 року є не позивач ОСОБА_1 , а його син ОСОБА_1 , а також про те, що волевиявлення ОСОБА_3 (дарувальник) було спрямоване на дарування 1/2 частки майна сину ОСОБА_1

Такі висновки прямо суперечать обставинам встановленим рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 30 травня 2014 року та ухвалою ВССУ від 21 січня 2015 року у цивільній справі № 283/2933/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Ліпіін М. О., про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на майно.

Судовими рішеннями, які набрали законної сили у справі № 283/2933/13-ц встановлено, що обдаровуваним за договором від 26 серпня 2003 року є ОСОБА_1 , а незаконні зміни в його прізвищі у вказаному договорі не роблять цей договір недійсним та не дають ОСОБА_1 прав на житловий будинок та земельну ділянку.

Зробивши всупереч судовим рішенням, які набрали законної сили, помилковий висновок про те, що обдаровуваним за договором дарування від 26 серпня 2003 року є не ОСОБА_1 (позивач), а

ОСОБА_1 (син позивача) та про те, що волевиявлення дарувальника було спрямовано на дарування частки майна ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій порушили частину четверту статті 61 ЦПК України

2004 року, згідно з якою обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу, змінивши оскаржені судові рішення шляхом виключення із мотивувальної частини рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року висновків про те, що обдаровуваним за договором дарування укладеним 26 серпня 2003 року, є ОСОБА_1 та що волевиявлення ОСОБА_3 було спрямовано на дарування 1/2 частки майна сину ОСОБА_1 .

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо вирішення справи по суті про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до

Ліпііна М. О. про відшкодування майнової та моральної шкоди узгоджуються з нормами матеріального права, які в цій частині застосовані правильно.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області

від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 26 липня 2017 року змінити, виклавши мотивувальну частину судових рішень в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович