Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 564/2153/16-ц

провадження № 61-30804св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна Є. В., Коротенка В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М.,

Хилевича С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором від 20 листопада 2009 року, станом на 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 55 986 грн 13 коп., з яких: 6 491 грн 23коп. - заборгованість за кредитом; 43 202 грн 70 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 150 грн 00 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина); 2 642 грн 20 коп. - штраф (процентна складова), яку банк і просив стягнути з ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від

24 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 28 січня 2014 року відповідач отримала СМС-повідомлення про зняття невідомою особою з її кредитної картки коштів у розмірі 6 550 грн, про що було повідомлено Костопільський РВ в Рівненській області та керівника департаменту безпеки «ПриватБанк». Позивач своєю заявою просила припинити дію договору та заблокувати платіжну картку, проте банк в односторонньому порядку продовжив дію договору, ігноруючи факт крадіжки коштів, у зв`язку із чим позовні вимоги банку про стягнення заборгованості є необґрунтованими та безпідставними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 24 березня

2017 року скасовано, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від

20 листопада 2009 року, яка складається з 6 491 грн 23 коп. - заборгованість за кредитом; 43 202 грн 70 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 150 грн 00 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина); 2 642 грн 20 коп. - штраф (процентна складова). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав у результаті чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку. Із заяви ОСОБА_3 щодо проведення службової перевірки вбачається, що остання підтвердила особисте вчинення операції за вказівками невідомих осіб, що виключає вину банку.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, або застосувати строки позовної давності.

Касаційна скарга мотивована тим, що 24 січня 2014 року вона подала заяву до банку про заблокування її кредитної картки у зв`язку із закінченням терміну дії договору та відсутністю заборгованості, проте банк безпідставно продовжив дію договору ще на три роки. Крім того, після зняття коштів невідомою особою з її кредитної картки, вона негайно повідомила поліцію та банк, і з 24 січня 2014 року позивач жодного разу не повідомляв її про наявну заборгованість. Наданий банком розрахунок заборгованості не може бути належним доказом, оскільки в ньому не вірно вказано суму та дату зняття коштів шахраями, а також невірно розраховано штрафні санкції, оскільки вона зверталася до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Узагальнені доводи заперечення на касаційну скаргу

У березні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду заперечення на касаційну скаргу, у яких просило касаційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що в матеріалах справи наявні письмові докази, якими підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків згідно з умовами договору, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу

№ 564/2153/16-ц з Костопільського районного суду Рівненської області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року справу № 564/2153/16-ц призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справу № 564/2153/16-ц призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 20 листопада 2009 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг, який складається із заяви позичальника, Умов, Правил надання банківських послуг, та Тарифів банку, на виконання якого позивач відкрив відповідачу рахунок із встановленим кредитним лімітом на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У заяві зазначено, що відповідач ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами АТ КБ «ПриватБанк», а також надав згоду про те, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору банк додав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

Згідно наданого позивачем розрахунку, у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором від 20 листопада 2009 року, станом на 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 55 986 грн 13 коп., з яких: 6 491 грн 23 коп. - заборгованість за кредитом; 43 202 грн 70 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 150 грн 00 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина); 2 642 грн 20 коп. - штраф (процентна складова).

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та

вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 20 листопада 2009 року процентна ставка у розмірі 30,00 % річних не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20 листопада 2009 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин

(20 листопада 2009 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (21 листопада 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20 листопада 2009 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17

(№ 14-131цс19).

Суд апеляційної інстанції вказаних обставин та вимог закону не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 43 202 грн 70 коп., заборгованості за пенею і комісією у розмірі 3 150 грн та штрафів: 500 грн - фіксована частина та 2642 грн 20 коп. - процентна складова, у зв`язку із чим рішення суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині позовних вимог.

Щодо вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 6491 грн 23 коп., колегія суддів зазначає наступне. Задовольняючи позов в цій частині суд апеляційної інстанції виходив з того, що 28 січня 2014 року відповідач отримала СМС повідомлення про зняття невідомою особою з її кредитної картки коштів в розмірі 6 550 грн, про що негайно було повідомлено Костопільський РВ в Рівненській області та керівника департаменту безпеки АТ КБ «ПриватБанк» з проханням провести службове розслідування, що підтверджується наявними в матеріалах справи заявою, витягом з кримінального провадження № 0000067 та довідкою по кримінальному провадженню № 0000067.

Пунктом 9 розділу VІ Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05 листопада 2014 року № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Як вбачається із заяви ОСОБА_2 щодо проведення службової перевірки по вищезазначеному факту, остання підтверджує особисте вчинення операцій за вказівками невідомих осіб, що виключає вину банку.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 повинна нести відповідальність за здійснення платіжних операцій.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі

№ 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18), від 28 лютого 2018 року у справі № 725/314/15-ц (касаційне провадження № 61-5769св18), від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц (касаційне провадження

№ 61-16504св18) вказану правову позицію підтримав.

Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, та не належить до компетенції касаційного суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 43 202 грн 70 коп., заборгованості за пенею і комісією у розмірі 3 150 грн та штрафів: 500 грн - фіксована частина та 2 642 грн 20 коп. - процентна складова, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні цих позовних вимог, а в частині стягнення суми заборгованості у розмірі

6 491 грн 23 коп. - залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене, судові витрати, сплачені сторонами у цій справі, підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приват Банк» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого судового збору при зверненні до суду з цим позовом та при звернення до апеляційного суду з апеляційною скаргою підлягає стягненню з відповідача на користь банку пропорційно задоволеним вимогам у сумі 335,30 грн (розмір заявлених вимог -

55 986,13 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню -

6 491,23 грн (11,59 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом - 1 378 грн, судовий збір за подання апеляційної скарги - 1 515 грн, а всього АТ КБ «Приват Банк» судового збору сплачено 2 893 грн (2 893 грн х 11,59 % : 100 % = 335,30 грн).

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений нею судовий збір за подання касаційної скарги в сумі 3 441 грн підлягає стягненню з банку на користь відповідача з урахуванням пропорційно задоволених вимог у розмірі 3 042,19 грн (3 441 грн х 88,41 % : 100 % = 3 042,19 грн).

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 43 202 грн 70 коп., заборгованості за пенею і комісією у розмірі 3 150 грн та штрафів: 500 грн - фіксована частина та 2 642 грн 20 коп. скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 43 202 грн 70 коп., заборгованості за пенею і комісією у розмірі 3 150 грн та штрафів: 500 грн - фіксована частина та 2 642 грн 20 коп. - процентна складова, відмовити.

У частині задоволення позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 6 491 грн 23 коп. рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 335,30 грн.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 042,19 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило