КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 753/10291/16-ц

провадження № 22-ц/824/12690/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Тімуш Д.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року

за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві про виселення із службового житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року Служба безпеки України (надалі - СБУ) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що ОСОБА_4 у період з 1995 року по 2012 рік проходив службу в СБУ, у зв`язку з чим у 2003 році отримав ордер на окреме службове жиле приміщення, на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_4 , його дружини ОСОБА_5 та їх сина ОСОБА_3

Вказує, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2008 році було розірвано. У 2010 році ОСОБА_4 одружився вдруге та від вказаного шлюбу має доньку ОСОБА_6 , 2011 року народження, з якою був зарахований на квартирний облік у Центральному управлінні СБУ зі складом сім`ї у дві особи та 12 лютого 2016 року Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією йому видано новий ордер на інше жиле приміщення на сім`ю з двох осіб для постійного проживання.

Зауважує на тому, що ОСОБА_4 до СБУ було подано нотаріально посвідчену заяву про зняття його та доньки з квартирного обліку, зі звільненням наданої службової квартири та здачею її до СБУ.

Зазначає, що оскільки на даний час ОСОБА_4 не є працівником СБУ, не зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 та проживає з іншою родиною в іншому помешканні, тому ОСОБА_1 разом з її неповнолітнім сином ОСОБА_3 підлягають виселенню із вищезазначеної квартири без надання іншого житла.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_3 із службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, повністю регулюються положеннями частини 3 статті 64 ЖК Української РСР (далі по тексту ЖК), частини першої статті 124 ЖК і дають правові підстави для виселення відповідачки з її неповнолітнім сином із спірної службової квартири без надання іншого жилого приміщення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволені позовної заяви.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та не обґрунтованим.

Зазначає, що виселення ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 з підстав того, що ОСОБА_4 створив нову сім`ю та не бажає проживати з ОСОБА_5 не дає правові підстави для задоволення позову, оскільки суперечить частині 3 статті 9 ЖК.

Указує на те, що оскільки відповідач продовжує проживати в займаній квартирі, сплачує комунальні послуги та виховує неповнолітнього сина, вона на рівні з наймачем має право і надалі користуватися квартирою та не підлягає виселенню.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

Не погодившись із рішенням апеляційного суду представник Служби безпеки України звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року рішення апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2017 року скасовано та передано на новий розгляд до апеляційного суду.

У судовому засіданні представник відповідачів апеляційну скаргу підтримав, у своїх поясненнях наголошував на тому, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а саме квартирою, відповідачка ОСОБА_1 на момент звернення до неї з цим позовом є одинокою матір`ю з неповнолітньою дитиною, у зв`язку з чим не підлягає виселенню відповідно до ст. 125 ЖК. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_3 , який на момент звернення до нього з цим позовом був неповнолітнім, і його інтереси представляла його матір, на момент розгляду цього апеляційного провадження набув повної цивільної дієздатності, тому свої права і обов`язки здійснював самостійно та через адвоката. У своїх поясненнях апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Наголошував, що він не має іншого житла на праві власності чи праві користування.

Представники Служби безпеки України у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін. У своїх поясненнях зазначали, що звернення з цим позовом є законним і легітимним, оскільки службове житло, що є предметом спору надавалось відповідачам тимчасово як членам сім`ї співробітника СБУ, ОСОБА_4 звільнений з військової служби у запас СБУ та вибув із спірної службової квартири. Враховуючи наведене вважають, що спірне службове приміщення відповідачі займають незаконно і підлягають виселенню з нього без надання іншого житла. Наголошують на тому, що мета, переслідувана цим позовом є легітимною та необхідною, оскільки існує нагальна суспільна необхідність для забезпечення житлом працівників, що перебувають на службі та їх сімей.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Згідно з положеннями частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому колегією суддів вирішено проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторонами до апеляційного суду були надані додатково докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Колегія суддів вважає за необхідне ці докази прийняти, оскільки справа у апеляційному суді слухається повторно після перегляду Верховним Судом і підлягають з`ясуванню саме такі обставини, що існують на момент цього розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що Житловий кодекс дає всі правові підстави до виселення відповідачки з її неповнолітнім сином із спірної службової квартири без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із частиною другою статті 121 ЖК службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

За змістом частини другої статті 61 ЖК, на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем та житлово-експлуатаційною організацією (а в раз її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер, у письмовій формі укладається договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду.

Судом установлено, що ОСОБА_4 проходив військову службу в Службі безпеки України з 20 липня 1995 року по 08 червня 2012 року.

29 травня 2003 року Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація видала ОСОБА_4 ордер № 04454 на право зайняття службового жилого приміщення - квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох осіб: його - ОСОБА_4 , його дружини - ОСОБА_5 та їх сина ОСОБА_3

Вказана квартира була включена до складу службових на підставі розпорядження Харківської районної державної адміністрації м. Києва від 05 лютого 1998 року № 47.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2008 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано.

10 листопада 2010 року ОСОБА_4 зареєстрував новий шлюб з ОСОБА_7 , від якого має доньку ОСОБА_6 , 2011 року народження. В подальшому був зарахований на квартирний облік у Центральному управлінні СБУ зі складом сім`ї у 2 особи.

Відповідно до протоколу №17 засідання житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ від 01 грудня 2015 року було вирішено надати ОСОБА_4 однокімнатну квартиру за умови здачі СБУ службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

12 лютого 2016 року Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрація видала ОСОБА_4 ордер на жиле приміщення - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на сім`ю з двох осіб для постійного проживання на підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №745 від 25 грудня 2015 року. ОСОБА_4 також звернувся до СБУ із нотаріально посвідченою заявою про зняття його та доньки з квартирного обліку, звільнення службової квартири АДРЕСА_1 та передачі її позивачеві.

На час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_4 зареєстрований та проживає разом зі своєю донькою в квартирі АДРЕСА_2 .

Вимогу позивача, викладену у зверненнях від 21 квітня 2016 року та 29 квітня 2016 року, про звільнення у добровільному порядку займаної службової квартири, що є предметом цього спору, ОСОБА_1 виконувати відмовилась.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач указав вимогу про виселення відповідачів із спірного службового житла, оскільки передбачене статтею 64 ЖК право колишніх членів сім`ї співробітника СБУ на проживання в службовому жилому приміщенні є похідними від права наймача, а саме ОСОБА_4 , який отримав у постійне користування інше житло, тому відповідачі, як колишні члени його сім`ї не набули самостійного права користування спірним службовим житлом, а тому підлягають виселенню.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові відносини з метою забезпечення гарантованого права громадян на житло регулюються нормами ЖК Української РСР, відповідно до статті 3 якого, житлові відносини регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республікта видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Статті 124-125 ЖК передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

25 травня 2012 року ОСОБА_4 , основний винаймач службового житла і третя особа у цьому спорі, звільнений з військової служби у запас СБУ та отримав у постійне користування інше житло.

Відтак, виселення колишніх членів сім`ї ОСОБА_4 зі службового житла після припинення останнім трудових правовідносин із роботодавцем та отримання іншого жила переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Однак, за наявності передбачених статтею 124 ЖК підстав для виселення з службових приміщень без надання іншого жилого приміщення, законом передбачено також обмеження цього права у випадках, які визначені у статті 125 ЖК, зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ним.

ЖК не містить визначення змісту поняття одинокої особи. Тому судом враховано Постанову Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 року № 2, який, роз`яснюючи зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК, в абзаці четвертому пункту 19 роз`яснив, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя».

Тобто, у розумінні статті 125 ЖК відповідачка ОСОБА_1 на момент звернення позивача з цим позовом вважалася одинокою особою, яка проживала разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 , не підлягала виселенню із службового житла без надання їй іншого житлового приміщення.

На час перегляду цієї справи в апеляційному порядку ОСОБА_3 є повнолітньою особою, тому обов`язком апеляційного суду є перевірка обставин щодо наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, що є предметом цього спору.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Переглядаючи в апеляційному провадженні цю справу на підставі наявних у матеріалах справи та наданих сторонами додаткових доказів, колегія судів дійшла висновку, що є підстави стверджувати про наявність у ОСОБА_5 та ОСОБА_3 достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки останні вселилися у спірне жиле приміщення законно на підставі ордеру №04454 на право зайняття службового жилого приміщення - квартиру АДРЕСА_1 та постійно протягом 16 років проживають у зазначеній квартирі. За цей час відповідачка ОСОБА_1 має роботу у місті Києві. Відповідач ОСОБА_3 навчався у спеціалізованій загальноосвітній школі №305, яка знаходиться в місті Київ, навчання в якій закінчив у 2016 році. У вересні 2016 року ОСОБА_3 поступив на навчання у місті Києві до приватного вищого навчального закладу "Міжнародний коледж Святого Луки". У вказаному навчальному закладі у 2018 році ОСОБА_3 здобув повну середню освіту, а у 2019 році закінчив навчання та здобув кваліфікацію молодшого спеціаліста.

Відповідач ОСОБА_3 іншого житла не має.

Таким чином судом встановлено, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є їхнім "житлом" у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки саме це житло задовольняє потреби відповідачів, необхідні для фізичного існування, забезпечує можливість роботи та навчання.

За змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач аргументує, що переслідує легітимну мету - захист інтересів та прав інших співробітників СБУ, які потребують житло у зв`язку зі службою. А враховуючи, що відповідачці належить на праві часткової власності частина квартири у місті Харкові , вважають, що позов про виселення відповідачки без надання їй іншого житлового приміщення, є співрозмірним відповідній меті.

Однак, колегія суддів не може погодитись із таким доводами позивача виходячи з наступного.

Починаючи з 2010 року відповідачка відстоює в судах своє право проживання в спірному службовому житлі.

Так, рішенням Дарницького районного суду міста Київ від 19 січня 2010 року було задоволено її вимоги про вселення із сином до квартири, оскільки їй чинились перешкоди щодо користування цим житлом. В подальшому, рішенням цього ж суду від 31 жовтня 2011 року було відмовлено у задоволенні позову її колишнього чоловіка ОСОБА_4 про виселення її як такої, що тривалий час не проживала у квартирі. Обидва рішення набрали законної сили та є чинними і обставини, встановлені в цих рішеннях, були враховані як преюдиційні під час встановлення обставин у іншому спорі за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 , яка виступала в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , за участі третіх осіб; ОСОБА_4 , органу опіки та піклування Дарницької районної у місті Київ державної адміністрації, Управління Державної міграційної служби у місті Київ про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Апеляційного суду міста Київ від 29 квітня 2013 року було скасовано рішення Дарницького районного суду міста Київ від 22 січня 2013 року та відмовлено у задоволенні позову про виселення відповідачів із квартири. Із описової та мотивувальної частини наведених судових рішень, що наявні у матеріалах цієї справи (а.с.27-34) вбачається, що судами під час вирішення вказаного вище спору досліджувались обставини щодо наявності підстав для виселення із службового житла внаслідок розлучення сторін, наявності у відповідачки іншого майна у місті Харкові, припинення ОСОБА_4 служби в СБУ, яким надана відповідна оцінка, а саме апеляційний суд дійшов висновку про законність проживання відповідачки і її неповнолітнього сина у цій квартирі. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками апеляційного суду і у своїй ухвалі від 24 липня 2013 року вказав, що "передбачених нормами ЖК України підстав для виселення відповідача, як колишньої дружини ОСОБА_4 немає."

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що задоволення цього позову лише з однієї підстави, а саме, що ОСОБА_4 отримав для проживання інше житло, не може бути підставою для визнання похідного права відповідачів на право користування спірним службовим житлом припиненим. Висновок про законність проживання відповідачів у спірному житлі неодноразово підтверджений у судових рішеннях. У апеляційного суду немає підстав переоцінювати обставини, які вже були оцінені судами в іншій справі між цими ж сторонами. А отримання ОСОБА_4 протягом трьох років після розлучення із відповідачкою іншого житла для постійного проживання, підтверджує ту обставину, що для позивача наслідки вирішення цього спору будуть менш обтяжливими.

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, оцінюючи, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті, суд дійшов висновку про те, що саме в цій справі такий баланс буде не дотриманий.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Колегія апеляційного суду вважає за необхідне врахувати, що відповідачі у разі їх виселення без надання іншого житла нестимуть надмірний тягар у порівнянні із можливостями позивача забезпечити житлом своїх співробітників, зокрема ОСОБА_4 , будучи колишнім співробітником позивача вже є забезпечений постійним житлом.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, тому підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у виселенні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню за рахунок позивача сплачений відповідачкою за розгляд апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1516грн.

Керуючись ст.ст., 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК Україниапеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Київ від 29 грудня 2016 року - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Київ від 29 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у позові про виселення із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення відмовити.

Стягнути з Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 1516 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий Т.О. Писана
Судді К.П. Приходько
С.О. Журба