Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 428/2654/15-ц

провадження № 61-17512св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 ,

в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 ,

на рішення Апеляційного суду Луганської області від 23 січня 2017 року

у складі колегії суддів: Коротенка Є. В., Коновалової В. А., Луганської В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 31 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 25 260 доларів США на купівлю житлової нерухомості - квартири АДРЕСА_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,50 % річних на строк до 31 липня 2038 року.

31 липня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 й ОСОБА_4 укладені договори поруки, відповідно до умов яких поручителі зобов`язуються перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих ОСОБА_1

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 31 липня 2008 року.

15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 31 липня 2008 року.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом

на 05 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 449 836,40 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 433 037,04 грн; заборгованість за відсотками - 16 799,36 грн, яку ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на користь банку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області

від 22 вересня 2016 року (у складі судді Скочій Г. Д.) у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, викладені у позовній заяві.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 23 січня 2017 року рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 31 липня 2008 року в сумі 449 836,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Луганської області від 01 лютого 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в частині несвоєчасного його виконання тягне цивільно-правову відповідальність, яка передбачена статями 1054, 1049 ЦК України. Разом з тим, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з поручителів не підлягають задоволенню, оскільки додаткова угода про зміну зобов`язання була укладена без згоди поручителів, тобто збільшився обсяг відповідальності поручителів, у зв`язку із чим порука, передбачена договорами поруки від 31 липня 2008 року, припинилася.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 ,

в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що позивач пропустив строк позовної давності в частині стягнення з відповідача суми боргу. Крім того, позивач не довів належними та допустимим доказами право вимоги за укладеним ним договором купівлі-продажу права вимоги.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 428/2654/15-ц (провадження № 61-17512св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 31 липня 2008 року між ПАТ «Сведбанк»

та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 25 260 доларів США на купівлю житлової нерухомості - квартири АДРЕСА_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,50 % річних на строк до 31 липня 2038 року.

31 липня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 й ОСОБА_4 укладені договори поруки, відповідно до умов яких поручителі зобов`язуються перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих ОСОБА_1

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 31 липня 2008 року.

15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 31 липня 2008 року.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом

на 05 лютого 2015 року утворилась заборгованість у розмірі449 836,40 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 433 037,04 грн; заборгованість за відсотками - 16 799,36 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1054 ЦК України(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в частині несвоєчасного його виконання тягне цивільно-правову відповідальність, яка передбачена статями 1054, 1049 ЦК України, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором.

При цьому будь-яких своїх розрахунків на спростування розрахунків позивача відповідач не надав, як і не надав у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій), інших достатніх належних та допустимих доказів на доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову.

Відповідно до вимог статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Апеляційний суд установив, що дійсність договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», та договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», сторонами угоди та іншими особами не заперечувалась, недійсність правочину у судовому порядку ніким не оскаржувалась.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до письмових пояснень, наданих банком, останній зазначає, що пунктом 11.5 кредитного договору передбачено, що банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов`язання за цим договором, а також за угодами, пов`язаними із забезпеченням повернення кредиту третій особі без згоди позичальника.

Оскільки відповідач не є стороною договору купівлі-продажу прав вимоги, спірним правочином його права не порушуються, адже сама по собі заміна кредитора у зобов`язанні не змінює обсягу прав та обов`язків позичальника та не збільшує його відповідальності, відповідно особа кредитора не впливає на належне виконання обов`язків боржником.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що позивач не довів належними та допустимим доказами право вимоги за укладеним ним договором купівлі-продажу права вимоги, є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що позивач пропустив строк позовної давності в частині стягнення з відповідача суми боргу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності позивачем не пропущений.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, боржник періодично вносив суми на погашення боргу ПАТ «Альфа-Банк».

Не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги щодо невірного розрахунку суми боргу, оскільки належними та допустимими доказами вказаний розрахунок боржником не спростований.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Рішення апеляційного суду є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк