Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 607/3068/16-ц

провадження № 61-22909св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, орган опіки та піклування Рівненської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у складі судді Дзюбича В. Л. від 12 травня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Костіва О. З., Сташківа Б. І., Хоми М. В., від 06 липня

2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, орган опіки та піклування Рівненської міської ради, про визначення місця проживання дітей.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 травня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 05 травня 2014 року розірвано. У період перебування у шлюбі у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після розірвання шлюбу сторони не можуть досягти згоди щодо місця проживання дітей, двоє неповнолітніх дітей проживають разом з ним, однак малолітня дитина ОСОБА_5 , у зв`язку із постійним проживанням відповідача у Королівстві Данія , де вона створила нову сім`ю, знаходиться разом із матір`ю відповідача, яка створює йому перешкоди у спілкуванні з дочкою, а тому позивач, для найкращого забезпечення інтересів дітей, просив визначити їх місце проживання разом із батьком.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що після розірвання шлюбу із

ОСОБА_1 їхні старші діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 тимчасово залишились проживати з батьком на час проживання її за кордоном у зв`язку з роботою, а молодша ОСОБА_5 залишилась проживати з її матір`ю у м. Рівне. Починаючи з вересня 2015 року ОСОБА_1 не надає їй можливості спілкуватись зі старшими дітьми, перешкоджає їхнім зустрічам та заборонив дітям відповідати на телефонні дзвінки, з приводу чого вона неодноразово зверталася у правоохоронні органи. ОСОБА_2 просила визначити місце проживання дітей разом із матір`ю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 за адресою:

АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неповнолітні діти

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишились проживати із позивачем

ОСОБА_1 , який позитивно характеризується, забезпечений власним комфортабельним житлом, має стабільний дохід та необхідні умови для проживання та розвитку дітей. Діти висловлюють прихильність до батька та бажають проживати надалі разом із ним та молодшою сестрою

ОСОБА_5 . Відповідач ОСОБА_2 після розірвання шлюбу від безпосередньої участі у вихованні дітей самоусунулась, виїхала за межі України, та з червня 2016 року постійно проживає у Королівстві Данія , де перебуває у фактичному шлюбі та виховує новонароджену дитину, створивши нову сім`ю, в той час як малолітня донька сторін у справі ОСОБА_5 на даний час фактично позбавлена батьківського піклування, оскільки понад два роки проживає окремо від обох батьків та рідних брата і сестри і знаходиться на вихованні матері відповідача ОСОБА_10 .За вказаних обставин суд вважав за можливе визначити місце проживання дітей сторін із батьком.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що визначення місця проживання дітей разом із батьком в повній мірі відповідає їх інтересам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якого громадянам України гарантується вільний вибір місця проживання в Україні за винятком обмежень, зокрема для громадян, які не досягли 14 річного віку. Отже суди визначаючи постійне місце проживання дітей, в тому числі після досягнення ними 14 річного віку, разом із батьком, суди порушили приписи цього Закону.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 607/3068/16-ц (провадження № 61-22909св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

04 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 24 травня 2002 року по 05 травня 2014 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, за період якого у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На час розгляду справи двоє старших дітей сторін ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 проживають разом із батьком у квартирі АДРЕСА_1 , а молодша дитина ОСОБА_5 залишилась проживати разом із матір`ю відповідача ОСОБА_10 у квартирі

АДРЕСА_3 .

За змістом довідки Державної прикордонної служби України від 09 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_2 у період з 01 січня 2014 року по 20 червня 2016 року регулярно виїжджала за кордон та з 20 червня 2016 року постійно перебуває за межами України.

Як встановлено судом першої інстанції, на даний час відповідач

ОСОБА_2 проживає на території Королівства Данія, перебуває у фактичних шлюбних стосунках із громадянином даної держави з яким виховує спільну дитину.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 22 серпня 2016 року відповідач ОСОБА_2

з січня 2015 року проживає за межами України, вихованням її неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , займається мати ОСОБА_10 . Вказаним висновком рекомендовано визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю ОСОБА_2 , а малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 .

Згідно з висновком служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 18 січня 2017 року, ОСОБА_2 на даний час знаходиться за кордоном, перебуває у другому шлюбі та народила четверту дитину. Неповнолітні діти сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із батьком ОСОБА_1 . Мати участі у вихованні дітей не приймає та не цікавиться їхнім життям. Неповнолітня ОСОБА_5 проживає разом із бабусею ОСОБА_10 у м. Рівне. Вказаним висновком рекомендовано визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 разом із батьком ОСОБА_1 за адресою:

АДРЕСА_1 . Умови проживання позивача задовільні, є всі належні умови для нормального розвитку дітей.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей зобов`язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

У вітчизняному законодавстві також закріплено відповідні положення щодо забезпечення права дитини на власну думку.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, головним критерієм при вирішенні таких справ у першу чергу є інтереси дитини, а вже тільки потім право батьків.

У судовому засіданні суду першої інстанції неповнолітні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вказали, що на даний час проживають разом зі своїм батьком у м. Тернополі, який піклується про них та з яким вони бажають проживати надалі. З молодшою сестричкою ОСОБА_5 у них хороші, нормальні стосунки, хотіли б проживати усі разом із татом. Батько не забороняє їм спілкуватись із матір`ю, яка хвилюється та опікується ними.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що батько дітей ОСОБА_1 позитивно характеризується, забезпечений власним комфортабельним житлом, має стабільний дохід та необхідні умови для проживання та розвитку дітей.

Малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , окремо проживає від обох батьків та рідних брата і сестри і знаходиться на вихованні матері відповідачки ОСОБА_10 , яка постійно проживає у іншому населеному пункті, ніж рідні брат та сестра, у м. Рівному.

При цьому судами враховано, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з позивачем від безпосередньої участі у вихованні дітей самоусунулась, виїхала за межі України та з червня 2016 року постійно проживає у Королівстві Данія , де перебуває у фактичних шлюбних відносинах та виховує новонароджену дитину, створивши нову сім`ю, в той час як малолітня донька сторін у справі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на даний час фактично позбавлена батьківського піклування.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, правильно встановивши, що зібрані у справі докази з урахуванням думки дітей та висновку служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 18 січня 2017 року, вказують на те, що проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 найкраще забезпечить інтереси дітей.

При цьому суд бере до уваги, що після припинення спільного проживання сторін жоден з дітей не залишився проживати з матір`ю і не висловлювали такого бажання при вирішення справи судами попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 71 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення

За змістом частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано не погодилися із висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради

від 22 серпня 2016 року, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини із матір`ю, оскільки органом опіки не враховано, що дитина живе з бабусею, а не матір`ю. Крім того, у цьому висновку відсутні відомості щодо ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини, з нього не вбачається, чи проводилася бесіда з батьками та дитиною, не досліджено умови проживання матері дівчинки, яка постійно проживає за межами України. Крім того, органом опіки та піклування не враховано, що батько має переважне право на проживання дітей разом із ним однією сім`єю за відсутності матері.

Правильним також є висновок судів попередніх інстанцій, що визначення місця проживання дитини з батьком, не впливатиме на їх взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Мати дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та їх розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того з ким діти будуть проживати.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами попередніх інстанцій положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є необґрунтованими, оскільки оспорювані судові рішення жодним чином не обмежують дітей у разі досягнення ними 14 річного віку у вільному виборі місця проживання, яке гарантує їм цей Закон. Вказане узгоджується також із чинним сімейним законодавством, зокрема з положенням статті 160 СК України,відповідно до якого, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Доводів, які б свідчили про порушення прав ОСОБА_2 як матері дитини касаційна скарга не містить.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення,

а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 12 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 06 липня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта