Дата документу 18.02.2019 Справа № 336/572/18
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 336/572/18 Головуючий у І-й інстанції: Суркова В.П.
Провадження № 22-ц/807/470/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтвання позову позивач зазначав, що 19.09.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір без номеру, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджено підписом у заяві.

На підставі викладеного, позивач просив суд, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 117000,00 грн., а також судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 19.09.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір без номеру, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджено підписом у заяві.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до п.9.12 вказаних Умов та Правил договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання та автоматично лонгується на такий же термін за відсутності інформації однієї із сторін про його припинення (а.с.17 п. 9.12 умов та правил надання банківських послуг).

Відповідно до п.3.1 Умов обслуговування платіжних карт, датою укладання договору є дата відкриття рахунку, зазначена в розділі «Відмітки банку» заяви.

За змістом вказаного розділу заяви відповідача, рахунок картки було відкрито 19.09.2007 року. Таким чином, договір про надання банківських послуг, є строковим, з терміном дії до 19.09.2008 року.

Враховуючи те, що сторони не заявляли про припинення дії договору, він автоматично був пролонгований на 12 місяців до 19.09.2009 року, що є кінцевим терміном повернення кредиту.

Тож суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений 19.09.2007 року між сторонами кредитний договір діяв до 19.09.2008 року, був пролонгований на 12 місяців, тобто до 19.09.2009 року, підстав вважати його пролонгованим на інший термін суд з матеріалів справи не встановив.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що позивачем пропущений строк позовної давності про застосування наслідків якого просив відповідач.

При цьому суд виходив з положень ст.256 ЦК України, за якими позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Як зазначив суд першої інстанції, з наданого представником позивача розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка здійснила платіж 28.04.2015 року у розмірі 2 грн. 75 коп. Відповідач заперечувала проти здійснення нею цього платежу, тому 29.05.2018 року звернулася до позивача з заявою про надання інформації, ким був здійснений цей платіж, що підтверджується копією заяв та копією квитанції поштового відправлення.

Надана позивачем роздруківка руху коштів свідчить про те, що зазначена сума становила перевід коштів між рахунками за договором.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Відтак списання коштів з рахунка або перевід їх між рахунками без відома відповідача за ініціативою банку не можна вважати добровільними діями боржника, які свідчать про визнання боргу.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що строк позовної давності не пропущений, позаяк перебіг позовної давності в даному випадку щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Відповідач заперечує факт внесення нею будь-яких платежів на погашення заборгованості за договором після 15.09.2014 року.

За матеріалами справи відповідач отримала картку 19.07.2007 року, як зазначає позивач зі строком дії до вересня 2013 року, хоча переконливих доказів цій обставині надано не було.

Посилання позивача на те, що після закінчення строку дії картки відповідачем була отримана нова картка, тому що є відомості що вона користувалася карткою у терміналах та магазинах - є припущенням.

Після здійснення платежу у вересні 2014 року відповідач не користувалася карткою, в подальшому відповідачеві лише нараховувалася пеня, здійснювалося списання процентів за користування кредитним лімітом за прострочений кредит, нараховувалися штрафи, що не відноситься до операцій, які можна вважати такими, що здійснені самим відповідачем.

Зазначаючи про те, що картка відповідачеві відновлювалася, позивач разом з тим лише тільки до апеляційної скарги подав власну довідку про те, що відповідач отримував іншу картку. При цьому жодних інших доказів на підтвердження цієї обставини не надав, як і не надав відомостей про те, що інша картка видавалися відповідачеві на тих же умовах що і первісно видана картка.

За таких обставин судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 18 лютого 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков