Ухвала

Іменем України

07 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 2-1819/06

провадження № 61-2197ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до фінансового відділу районної державної адміністрації Комінтернівського району Одеської області про визнання права приватної власності на житловий будинок в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2006 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до фінансового відділу районної державної адміністрації Комінтернівського району Одеської області про визнання права приватної власності на житловий будинок в порядку спадкування.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2006 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Зазначене судове рішення було оскаржено в судовому порядку ОСОБА_8, - особою, яка не брала участь у справі. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2006 року залишено без змін.

У липні та серпні 2018 року ОСОБА_5, ОСОБА_4 звернулися до суду із апеляційними скаргами на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2006 року.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_6 до фінансового відділу районної державної адміністрації Комінтернівського району Одеської області про визнання права приватної власності на житловий будинок в порядку спадкування закрито.

У січні 2019 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із касаційною скаргою на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, особи, які подали касаційну скаргу, просять поновити строк касаційного оскарження судових рішень, посилаючись на поважність причин пропуску цього строку.

У разі пропущення строку, встановленого статтею 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню, оскільки наведена та підтверджена заявниками обставина, а саме: отримання ухвали суду апеляційної інстанції лише 22 грудня 2018 року, свідчить про пропущення процесуального строку з поважних причин.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи те, що рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2006 року, за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в апеляційному порядку не переглядалося, то воно не може бути предметом касаційного перегляду і у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_7, яка залишила на ім'я ОСОБА_6 заповіт, посвідчений 20 травня 1994 року секретарем виконкому Свердловської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області за реєстром № 9, яким на випадок своєї смерті заповідала ОСОБА_6 все своє майно, яке буде їй належати на день смерті.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1

09 червня 2003 року до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини відповідно до заповіту ОСОБА_7 від 20 травня 1994 року.

20 жовтня 2006 року ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майновий пай.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 02 березня 2004 року ОСОБА_7 належав житловий будинок № АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за нею 11 травня 2006 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК України 1963 року, у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, спадкоємство здійснюється за законом та за заповітом.

Згідно із частиною другою статті 529 ЦК України 1963 року, онуки i правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до статті 535 ЦК України 1963 року, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) i утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Згідно із статтею 549 ЦК України 1963 року вважається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступів в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцям відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

09 червня 2003 року ОСОБА_6 в установлений законом строк звернулась до нотаріальної контори для прийняття спадщини, що підтверджено копією спадкової справи.

Апеляційним судом правильно зазначено, що в апеляційних скаргах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 взагалі не посилалися на вище вказані положення цивільного законодавства України та не надали докази, на підтвердження того, що вони мають право на спадкове майно після смерті ОСОБА_7

Крім того, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не надали суду доказів, що відповідно до частини другої статті 529 ЦК України 1963 року на час відкриття спадщини не було в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 та мав би право на обов'язкову частку в майні померлої.

Встановлено, що ОСОБА_6 прийняла спадщину відповідно до вимог законодавства України, яке діяло на той час. Позивачка була єдиним спадкоємцем за заповітом, спадщину ніхто, крім неї, не прийняв. Посвідчений на її користь заповіт є дійсним, в судовому порядку недійсним не визнавався.

Спадкодавець ОСОБА_7 за життя висловила свою волю та зробила розпорядження щодо спадкового майна, заповіт не змінювала та не скасовувала його.

Відповідно до статті 352 ЦПК України учасники справи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із частиною першою статті 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Метою встановлення цього правила є надання можливості стороні після розгляду справи в апеляційному порядку оскаржити рішення суду першої інстанції, яким, як вона вважає, порушені її права, а її доводи не були враховані при розгляді апеляційної скарги іншої сторони.

Суть апеляційного провадження полягає у перевірці законності та обґрунтованості рішень суду першої інстанції, які не набули законної сили, що є способом усунення помилок, допущених судом першої інстанції.

Розгляд апеляційної скарги в порядку статті 370 ЦПК України передбачає перевірку законності судового рішення, яке набрало законної сили за наслідками розгляду попередньої апеляційної скарги.

Відповідно до статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Апеляційний суд, застосувавши правильно положення статті 362 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_4 у зв'язку з тим, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та обов'язки ОСОБА_5, ОСОБА_4 не вирішувались.

Оскільки правильне застосування судами норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності судового рішення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_4, ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2006 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до фінансового відділу районної державної адміністрації Комінтернівського району Одеської області про визнання права приватної власності на житловий будинок в порядку спадкування відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник