Справа № 361/8067/18
Провадження № 2/361/1273/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 вересня 2019 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В., при секретарі Яблонській В.І., розглянувши у судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Ідея Банк про визнання окремих умов кредитного договору недійсними, про визнання недійсним договору,-

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ Ідея Банк, в якому просила:

- визнати недійсними окремі положення Кредитного договору № 206.227.73156 від 26.09.2017р., укладеного між ОСОБА_1 та АТ Ідея банк, а саме: пункт 1.1 в частині оплати за обслуговування кредитної заборгованості, пп.1.11, 2.4, 2,6, 5.4, 5.5, як такі, що не відповідають вимогам закону;

- визнати недійсним Кредитний договір № 206.227.73156 від 26.09.2017р., укладений між ОСОБА_1 та АТ Ідея банк, в цілому, як такий, що суттєво порушує права споживача.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 26.09.2017р. між позивачем і ПАТ Ідея Банк укладено Кредитний договір №206.227.73156, за умовами якої Банк надає позичальнику кошти в сумі 56 500,00грн., строком на 36 місяців, які позичальник відповідно до п. 1.1 даного договору зобов`язувався повернути разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості); в договорі визначено графік погашення кредиту помісячно. Позивач вважає, що укладений з відповідачем договір не відповідає нормам чинного законодавства, несправедливі умови договору призводять до надмірної плати за користування кредитом, а саме:

п. 1.1 даного договору містить умову про плату за обслуговування кредитної заборгованості, яка нічим не передбачена , та не визначено її розмір;

п.1.11 передбачає, що Банк нараховує кошти за обслуговування кредиту у вигляді сплати за надання інформації за рахунком, проте відповідно до ст. 11 ЗУ Про споживче кредитування дана послуга є обов`язком банку, а не додатковою послугою, яка оплачується;

п.2.4 передбачає, що банк має право списувати з будь-якого рахунку кошти у разі існування заборгованості зі сплати кредиту, плати за обслуговування, пені, штрафних санкцій, проте відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списувати кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження, тому підписання кредитного договору не є розпорядженням про списання коштів і дана умова договору суперечить закону;

п. 2.6 передбачає право Банку у будь-який момент без жодної підстави вимагати повернення коштів, крім того з урахуванням процентів та обслуговування; що є несправедливим по відношенню до позичальника;

п. 3.3.2 передбачає стягнення штрафу у розмірі 500,00 грн. за неподання до Банку документів, які вказані у п. 3.1.4 договору (надання документів щодо фінансового стану позичальника); дана умова договору є несправедливою, оскільки штрафні санкції за ненадання документів не передбачені чинним законодавством, і така умова створює необмежені можливості для кредитора маніпулювати даної нормою і чи не щодня вимагати від позичальника зазначені документи;

п. 4.2.5 передбачає можливість надання кредитних канікул, але дана умова договору повністю суперечить розділу 2 договору, яким передбачено штрафні санкції у разі прострочення зі сплати заборгованості по кредиту, тоді як умовою надання кредитних канікул є саме прострочення сплати за договором. Тим більше кредитних канікул позивачу не надано, не дивлячись на той факт, що вона перебуває у декретній відпустці та має двох дітей;

п. 5.4 визначає обов`язок розгляду Третейським судом усіх спорів, що стосуються Договору, що суперечить закону, оскільки відповідно до п.14 ч. 1 ст. 6 ЗУ Про третейські суди, даний спір стосується захисту прав споживачів та не підлягає розгляду третейським судом;

п. 5.5, яка визначає позовну давність у тому числі щодо штрафних санкцій терміном 5 років, суперечить чинному законодавству, згідно з яким загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується позовна давність в один рік;

крім того, незрозумілим для неї є розрахунок щомісячної плати у п. 6.1 Договору, оскільки відповідно до розрахунку сума процентів за користування кредитом за весь час (36 місяців), за відсотковою ставкою, визначеною п. 1.3-1.4 Договору, становить 19 155,40 грн., а не 25 667,67грн., як підраховано у п. 6.1 Договору, а якщо припустити, що процентна ставка збільшувалась, то Банк порушив п. 1.8 Договору, оскільки протягом строку дії договору листів щодо зміни процентної ставки позивачу Банком не направлялося.

Відповідач подав відзив, позов не визнав, обгрунтовуючи наступним:

між сторонами були узгоджені всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним; паспорт споживчого кредиту та додаток до паспорта споживчого кредиту, що являє собою графік щомісячних платежів за кредитним договором власноручно підписані позивачем, чим підтверджується її поінформованість з умовами кредитування та орієнтовною загальною вартістю кредиту, згідно обраних позивачем умов кредитування. В додатку до паспорта повністю розписаний графік платежів за кредитним договором, крім того в кредитному договорі дублюється інформація про суму кредиту і про процентну ставку за користування кредитом, плату за обслуговування кредиту, порядок повернення кредиту, нарахування кредиту, про річну процентну ставку, орієнтовну загальну вартість кредиту. З приводу незаконності встановлення банком плати за обслуговування кредитної заборгованості позивач посилається на Правила надання банками України інформації споживачу про кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою НБУ від 10.05.2007р. № 168, однак зазначений підзаконний акт втратив свою чинність. Згідно нових Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені Постановою НБУ від 08.06.2017р. № 49 передбачено здійснення платежів за ведення рахунку та розрахунково-касове забезпечення; плата за обслуговування кредитної заборгованості, що визначена п. 1.11. Кредитного договору та паспортом споживчого продукту, встановлена з дотриманням норм чинного законодавства, оскільки комісія в розмірі 2,5% встановлена за надання послуг Позичальнику по кредитному договору. Встановлення п. 5.5 договору строку позовної давності 5 років не суперечить ст. 259 ЦК України, оскільки договір про збільшення позовної давності укладався в письмовій формі. Третейське застереження, яке зазначено у п. 9 даного договору, не позбавляє можливості звернутися до суду загальної юрисдикції за захистом своїх прав. Згідно п.2.3 кредитного договору, відповідачу надано право достроково вимагати повернення кредиту у випадку порушення/невиконання умов кредитного договору, що кореспондує ст. ст.526, 625 ЦК України. Договір укладений на справедливих і зрозумілих для позичальника умовах і відсутні підстави для визнання недійсним як самого договору так і окремих, вказаних позивачем, умов.

Судом з наданих доказів встановлено:

26.09.2017р. між ОСОБА_1 та ТОВ Ідея Банк підписано Кредитний договір №206.227.73156.

Згідно п.1.1 Банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 56500,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

п.1.2. Банк надає кредит у день підписання даного Договору строком на 36 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок.

Відповідно до п. 1.3 договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 12,49 % (Маржу Банку).

За змістом п. 1.4 станом на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління банку, становить 9,50%, що разом з Маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 21,9900%.

П.1.11 Договору-за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: - надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв?язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні , в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; - надання інформації по рахункам позичальника із використанням засобів електронного зв?язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; -опрацювання запитів позичальника, що направлені банку Позичальником із використанням різних каналів зв?язку тощо, Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

У п. 2.4. Договору зазначено, що з укладенням цього Договору, Позичальник доручає Банку здійснювати договірне списання Банком з будь-яких рахунків Позичальника в ПАТ «Ідея Банк» грошових коштів, в розмірі наявної простроченої заборгованості по кредиту, нарахованих процентах, плати за обслуговування кредитної заборгованості, неустойках, штрафах, пені. Таке договірне списання може здійснюватися Банком на підставі цього Договору будь-яку кількість разів. В тому числі Позичальник доручає Банку без додаткового погодження з ним здійснювати договірне списання коштів з будь-якого рахунку Позичальника в іншій валюті (у випадку відсутності або недостатності у Позичальника коштів у валюті, необхідній для оплати зобов`язань за цим Договором) і доручає самостійно продати за рахунок таких коштів валюту, необхідну для виконання зобов`язань, на міжбанківському валютному ринку України за курсом, що визначається на дату такого списання, на що Позичальник уповноважує Банк шляхом підписання цього Договору. При цьому всі витрати, пов`язані із продажем коштів у валюту відповідного зобов`язання, включаючи (але не виключно) комісії (згідно діючих тарифів), обов`язкові платежі до бюджету та позабюджетних фондів за операції купівлі-продажу валют та всі інші витрати (в тому числі обов`язкові в силу закону), покладаються на Позичальника та утримуються Банком чи списуються в порядку договірного списання. Позичальник підписанням цього Договору надає право Банку утримати комісійну винагороду в гривнях з коштів, отриманих від продажу іноземної валюти або банківських металів, без зарахування цієї комісійної винагороди на поточний рахунок Позичальника в національній валюті. При цьому Позичальник доручає Банку оформити заявку на продаж іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України від імені Позичальника. У випадку невиконання Позичальником зобов`язань в повному розмірі, Банк має право звернути стягнення та реалізувати майно Позичальника для погашення заборгованості.

п. 2.6 Договору: У разі вимоги Банку про дострокове повернення кредиту: (1) термін повернення кредиту вважається таким, що настав, та (2) Банк вправі, але не зобов`язаний, нараховувати проценти та плату за обслуговування кредитної заборгованості до повного повернення кредиту, (3) Позичальник зобов`язаний повернути заборгованість за Договором, сплатити неустойку (штрафи, пені) та відшкодувати завдані Банку збитки .

За змістом п. 5.4 Договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв?язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід?ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Договору. Позичальник підписанням цього договору засвідчує , що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду.

Відповідно до п. 5.5 Договору всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають судовому розгляду за правилами підсудності, встановленими процесуальним законом. Сторони домовились, що строк позовної давності за цим Договором, в тому числі для стягнення неустойки (штрафу, пені), встановлюється Сторонами тривалістю у 5 (п?ять) років. Позовна давність щодо стягнення заборгованості по кредиту, процентах, платі за обслуговування кредитної заборгованості, інших грошових внесків, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1, 3 с. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 1ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів в редакції станом на день укладення кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до умов п.п. 1-2 Кредитного договору № 206.227.73156 від 26.09.2017р, укладеного між сторонами, банк надав позичальнику кредит на поточні потреби.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 10.11 2011 р. № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Таким чином, даний кредит є споживчим і особливості регулювання відносин сторін визначаються відповідними нормами ЦК України, що регулюють такий вид договору, як договір кредиту, а також Законом України Про захист прав споживачів. Договір укладено у письмовій формі, що відповідає вимогам закону щодо форми правочину.

У рішенні від 11.07. 2013р. № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з положеннями частин 1, 2, 5, 7 статті 18 ЗУ Про захист прав споживачів, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнанене дійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ст. 19 ЗУ Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Щодо умови договору, яка міститься у пункті 1.11 договору (про стягнення плати за обслуговування кредиту банком), то така умова дійсно не відповідає вимогам закону, оскільки встановлює непередбачену законом для даного виду договору додаткову плату, не відповідає суті і змісту такого виду договору, за яким одна сторона надає у користування другій стороні певну суму грошових коштів і отримує за це протягом всього часу користування позичальником вказаними кредитними коштами дохід у вигляді процентів за користування кредитними коштами, а друга сторона отримавши кредитні кошти зобов`язується їх повернути і сплатити кредиторові плату за користування кредитними коштами; іншої плати за користування кредитними коштами та/або за виконання кредитором певних функцій, пов`язаних з виконанням договору , закон для даного виду договору не передбачає. Для даного виду договору закон передбачає застосування і включення до договору умов про певні негативні наслідки для прострочившого боржника (у вигляді неустойки, дострокового розірвання договору, зміну строку повернення кредитних коштів, у певних випадках перегляд умов договору у сторону збільшення плати за користування кредитними коштами, тобто процентів).

Натомість за змістом п.п. 1.11 Договору за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе : - надання інформації по рахункам Позичальника із використанням телефонних каналів зв`язку, а саме із стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; - надання інформації по рахункам Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; - опрацювання запитів позичальника , що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, позичальник сплачує плату щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Таким чином, дана плата не є платою за користування кредитними коштами, не є неустойкою як захід забезпечення виконання грошового зобов`язання позичальником, і відповідно така умова договору не відповідає вимогам закону, що регулює даний вид договору , ні у якості істотних умов договору, ні тих умов договору, які сторони можуть вносити до нього, виходячи з змісту укладеного ними правочину. Дана плата по суті є платою позичальником кредитору за певні надавані ним послуги, які входять до прямих функцій банку- кредитора; крім того, перелічені у п.1.11. послуги не є обов`язковими, їх кількість не може бути передбачуваною, натомість встановлена плата як обов`язкова і щомісячна.

Згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від10.05.2007р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладання кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди; на укладення договору тощо).

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016р. у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Таким чином, умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту (так звану комісію) є несправедливими, вносять певний дисбаланс щодо прав сторін, суперечать принципу добросовісності. Тому є підстави для визнання даної умови договору, зазначеної у пункті 1.11, недійсною.

Щодо визнання недійсним п.1.1 договору в частині плати за обслуговування кредитної заборгованості, то суд виходить з того, що згідно п.1.1 Банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 56500,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. такі умови договору відповідають змісту договір кредиту, визначеному законом, окрім зазначеного зобов`язання позичальника щодо оплати за обслуговування кредитної заборгованості. Дану фразу з п.1.1 слід виключити як таку, що стосується недійсної умови договору.

Що стосується визнання недійсним п. 2.4 Договору про договірне списання Банком з будь-яких рахунків Позичальника в ПАТ Ідея банк грошових коштів в розмірі наявної простроченої заборгованості по кредиту, то суд виходить з наступного:

Договором кредиту передбачено обов`язок позичальника своєчасно повертати частину кредитних коштів і своєчасно сплачувати проценти за користування кредитними коштами, тому визначення в договорі механізму погашення простроченої заборгованості у такий спосіб як списання коштів позичальника, наявних у тому ж банку на рахунках позичальника, повністю відповідає обсягу зобов`язань позичальника (щодо своєчасних платежів у визначеному договором розмірі) і справедливо захищає право кредитора на своєчасне отримання платежів позичальника. Даною умовою кредитору надане таке право (право списання) лише у разі виникнення простроченої заборгованості, що є справедливим, відповідає істотним умовам договору кредиту, і не робить таке право кредитора необмеженим і свавільним. Дана умова договору має на меті дисциплінувати позичальника і забезпечити право кредитора на реальне отримання (з найменшим простроченням) очікуваних за договором коштів. Дана умова ніяким чином не порушує прав та законних інтересів позичальника і не звужує зміст його прав у випадку добросовісного і своєчасного виконання грошових зобов`язань.

Умова договору з деталізацією порядку списання і, зокрема, щодо списання коштів з валютного рахунку, то вона також відповідає змісту договору, принципу стимулювання до добросовісного виконання договору, не суперечить закону; гарантія захисту позичальника від свавільного списання коштів в першу чергу з валютного рахунку захищена такою кореспондуючою умовою, яка передбачає це лише у випадку відсутності національної валюти.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

У відповідності до Закону України "Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні" від 5 квітня 2001 року N 2346) платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). Договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг (ст. 26 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні").

Платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.

У цьому сенсі договір кредиту можна віднести до договору про надання клієнту банківської (кредитної) послуги. Тому включення у сам договір кредиту умови надання згоди (розпорядження) на списання коштів з рахунку не суперечить приписам ст.26 Закону про платіжні системи. Щодо дотримання сторонами форми договору в частині надання згоди/розпорядження позичальником на списання його коштів з рахунків, у випадку прострочення, то закон вимагає письмову форму, якої дотримано, а сам факт не винесення домовленості за даною умовою договору у окремий документ, не означає недотримання письмової форми правочину (розпорядження), яким і є конкретне застереження в самому письмовому договорі, на виконання якого дана умова сторонами прийнята. Надане кредитору право списання поширюється виключно на рахунки у цьому ж банку, це право обмежене можливістю списання лише у випадку прострочення позичальником і виключно в межах простроченого платежу.

Таким чином, суд вважає таку умову договору прийнятною, такою, що не суперечить вимогам закону, повністю відповідає змісту і меті даного виду договору і встановлює прийнятний для обох сторін механізм погашення простроченої заборгованості у разі її виникнення. Тому відсутні підстави для визнання даної умови договору або такою, що суперечить закону, або такою, що за своїм змістом і обсягом прав та обов`язків є несправедливою чи незбалансованою.

Щодо заявленої вимоги про визнання недійсним пункту 2.6 Договору про дострокове повернення кредиту, то суд виходить з наступного:

Відповідно до п. 4 ст. 16 ЗУ Про споживче кредитування у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Пунктом 2.6 Договору, який позивач просить визнати недійсним, сторони домовились, що у разі вимоги Банку про дострокове повернення кредиту термін повернення кредиту вважається таким, що настав, та Банк вправі, але не зобов`язаний, нараховувати проценти та плату за обслуговування кредитної заборгованості до повного повернення кредиту, а Позичальник зобов`язаний повернути заборгованість за Договором, сплатити неустойку (штрафи, пені) та відшкодувати завдані Банку збитки.

Даним пунктом договору не врегульовано підстави, за яких банк набуває право вимоги про дострокове повернення кредиту. Домовленості сторін щодо того, який момент слід вважати терміном повернення кредиту у разі пред`явлення такої вимоги банком, не суперечить ні вимогам закону з цього приводу, ні загальному змісту і характеру договору кредиту, ні іншим умовам договору. Щодо передбаченого даним пунктом договору права банку у випадку вимоги про дострокове повернення кредиту нараховувати проценти до повного повернення кредиту, то така умова повністю відповідає змісту договору кредиту і такій його істотній умові - як платне користування кредитними коштами протягом всього часу такого користування.

Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання вказаного пункту договору (п.2.6) недійсним, за виключенням фрази, допущеної у даному пункті договору щодо права банку у разі вимоги про дострокове повернення кредиту нарахувати «плату за обслуговування кредитної заборгованості». Враховуючи, що умова договору, яка стосується нарахування плати за обслуговування кредиту і яка передбачена у п.1.11 договору, в цілому визнається судом недійсною як такою, що суперечить чинному законодавству, то з даного пункту 2.6. слід виключити вказану фразу про «плату за обслуговування кредитної заборгованості».

Підстави, які надають банку право пред`явити вимогу про дострокове повернення кредиту, зазначені не в п.2.6 , а в п. 4.2.3, в якому передбачено виключно випадки, при настанні яких банк набуває право вимоги про дострокове повернення кредиту. Всі такі випадки є наслідком неналежного виконання позичальником тих чи інших умов договору, зокрема, у випадку неналежного виконання ним грошових зобов`язань , прострочення, а також таких випадків, які ставлять прогнозовано під сумнів якщо не під загрозу можливість подальшого належного виконання позичальником грошових зобов`язань (суттєве погіршення фінансового стану, укладення правочинів, з яких позичальник набуває інші грошові зобов`язання, надання недостовірних відомостей щодо фінансового стану). Саме даний конкретно визначений перелік підстав для виникнення права у банку вимагати дострокового повернення кредиту убезпечує від свавільного застосування банком такого права, справедливо надає кредитору певні гарантії, і за змістом даної умови унеможливлює застосування банком такого права у разі добросовісного і належного виконання позичальником умов договору та збереження ним стабільного фінансового стану як гарантії виконання грошових зобов`язань за договором. Тмоу дану умову договору не можна визнати такою, що порушує права споживача, вносить дисбаланс у розподіл прав та обов`язків сторін, і є несправедливою. Крім того, договір містить умову п.3.3.2 якою позичальнику так само надається право дострокового повернення кредиту, і таке право не обмежене певними умовами, що також ставить сторони у рівні, справедливі, збалансовані умови.

Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання недійсними умов договору, що стосуються надання банку права вимоги про дострокове повернення кредиту, і крім того. Вказані умови договору не є підставою для визнання укладеного договору в цілому недійсного як такого, що є несправедливим та незбалансованим по відношенню до позичальника.

Щодо визнання недійсним п. 5.4. договору, який містить застереження про розгляд спорів у постійно діючому Третейському суді і про третейську угоду, то позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 5 ЗУ Про третейські суди юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 12 цього Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Однак, Законом України Про внесення зміни до статті 6 Закону України Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів від 03.02.2011р. № 2983-VI, ч.1 ст. 6 Закону України Про третейські суди доповнено п. 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Указаний Закон набрав чинності 1.03.2011р. Таким чином, на час укладання між сторонами кредитного договору 26.07.2017р., третейське застереження, викладене у п.5.4 оспорюваної угоди, не відповідало вимогам чинного законодавства.

Тому дана умова договору, встановлена у п.5.4 про розгляд спорів у постійно діючому Третейському суді і про третейську угоду, визнається недійсною як така, що прямо суперечить обмеженню та забороні, встановленим законом. Посилання відповідача з цього приводу, що дана умова договору не обмежує позичальника у праві на звернення до суду, не є достатньою підставою для того, щоб по суті недійсна (незаконна) умова договору залишалась у ньому.

Щодо п.5.5 договору про встановлення сторонами збільшеного строку позовної давності 5 років, то така умова договору відповідає закону:

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Занесена в даний пункт 5.5. умова про збільшення строку позовної давності до п`яти років не суперечить закону, умова щодо порядку обчислення строку позовної давності також фактично збігається з визначенням у законі. Строк. До якого збільшено позовну давність, є цілком адекватним, враховуючи характер укладеного між сторонами договору; дана умова не може бути визнана несправедливою чи такою, що суттєво звужує зміст прав позичальника чи покладає на нього суттєво обтяжуючі обв`язки, вона стосується виключно наслідків неналежного виконання умов договору. Тому відсутні підстави для визнання даної умови договору недійсною і за ознакою невідповідності приписам закону і за ознакою порушення прав споживача.

Разом з тим, з даного пункту 5.5. слід виключити фразу щодо позовної давності за вимогою про плату за обслуговування кредитної заборгованості, виходячи з того, що умови договору, що стосуються даного виду нарахувань і грошових зобов`язань судом визнанні недійсними.

Щодо визнання договору недійсним в цілому як несправедливого по відношенню споживача, то суд виходить також з наступного:

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Посилання позивача на несправедливість умови договору про право банку дострокової вимоги повернення кредиту судом відхиляються з мотивів, наведених вище. Дана умова договору справедлива, сторони з приводу права дострокового повернення кредиту , як зазначено вище, поставлені в збалансовані і рівні та справедливі умови.

Посилання позивача на те, що несправедливими і непрозорими є умови договору, що стосуються нарахування процентів і визначення процентної ставки, то суд виходить з того, що такі умови відповідають змісту і характеру договору кредиту, так як вони зазначені у договорі - вони є прозорими та адекватними надаваній послузі.

Обраний позичальником спосіб повернення кредиту та сплати відсотків (ануїтетні платежі) передбачений законом і, виходячи з конкретних умов та графіку повернення кредиту та відсотків, може розглядатись як більш прийнятний і поблажливий для позичальника спосіб поверхня кредитних коштів і сплати процентів за користування ними, оскільки знімає фінансове навантаження у перші місяці кредитування, розподіляючи таке навантаження рівномірно.

П. 6 Договору визначає графік платежів за кредитним договором; п.п. 6.1 приписує, що місячні внески наведені у таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплачуються на транзитний рахунок № НОМЕР_1 . Даний документ підписаний позичальником в графі «з умовами та тарифами на послуги Банку ознайомлений (-на), згодний (-на), вони мені зрозумілі та я їх приймаю. Умови і тарифи цього Договору мені зрозумілі, я з ними ознайомлений (-на), згодний (-на) та приймаю їх» в кінці документу. Позивач не заперечує, що даний документ підписаний ним. Кінцева вартість продукту і його подорожчання очевидно визначені у графіку платежів, а також чітко визначені у паспорті, виданому позичальнику.

Тому посилання позивача, що банк нечесно завуалював дійсну відсоткову ставку і реальну вартість кредиту, не обгрунтовані, не відповідають наявним доказам та змісту договору і графіку платежів, паспорту, за якими коротко, чітко і зрозуміло для особи з звичайними здібностями математичного і логічного мислення (та не потребує вивченню фахівцем) вказано дійсну вартість і подорожчання кредиту, всі заплановані і передбачувані витрати позичальника, що узгоджується з приписами закону про захист прав споживачів.

Суд не вбачає підстав для визнання договору таким, що вносить суттєвий дисбаланс у розподіл прав та обов`язків між сторонами, або як такий, що містить приховані і суттєві обтяження чи обмеження для споживача, що давало б підстави для визнання його несправедливим. Всі негативні для споживача-позичальника наслідки, передбачені умовами договору, є адекватними і відповідними змісту договору кредиту. Тому відсутні підстави для визнання недійсним договору як такого, що є наслідком нечесної практики кредитора, або як такого, що укладений на вкрай несправедливих для споживача умовах.

Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог і підстав та обґрунтувань, викладених у позовній заяві, не встановив таких умов, які б могли бути визнані несправедливими у розумінні даної норми закону. У даному випадку суд рахує, що всі умови договору були для споживача прозорими, зрозумілими і прийнятними, підписання договору позичальником на таких умовах кредитування та повернення кредитних коштів і процентів було дійсним волевиявленням позичальника, спрямованим на реалізацію своєї мети: отримання кредитних коштів на умовах обов`язковості їх повернення зі сплатою відсотків і певними негативними наслідками у разі порушення умов, що стосуються повернення кредитних коштів та сплати відсотків. Суд не вбачає підстав для висновку, що позивач не розуміла дійсної природи договору і вказаних наслідків, зокрема виникнення у неї вказаних обов`язків та їх обсягу. Суд виходить з того, що позивач усвідомлював характер і природу укладеного договору (кредиту), передбачав і не міг не передбачити та не міг не усвідомлювати необхідність виконання вказаних зобов`язань після отримання кредитних коштів, і був згоден на такі дійсно дещо обтяжуючі для нього умови (необхідність повернення в цілому більшої кількості грошових коштів, ніж буде отримано за договором), але вже після їх отримання позичальник змінив свою думку з приводу тих наслідків отримання кредитних коштів, на які був згоден до підписання договору і до отримання коштів.

Таким чином відсутні підстави для визнання недійсним договору споживчого кредиту.

Щодо визнання недійсними положень договору, що стосуються нарахування плати за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості), то така умова визнається судом недійсною і є недійсною з моменту укладення договору. Разом з тим, дана обставина не є підставою для визнання всього договору недійсним, оскільки є всі підстави для того, щоб прогнозовано вважати, що позичальник підписала б даний договір кредиту, якби у ньому була відсутня умова щодо покладення на неї обтяжуючого зобов`язання по сплаті за обслуговування кредиту. З другої сторони кредитором відповідного позову не заявлено.

Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Так само виключення з договору умови щодо третейського суду, не тягне визнання всього договору недійсним, оскільки не змінює суті і змісту укладеного договору, не стосується істотних умов, а регулює виключно спосіб вирішення спорів, що виникатимуть з договору.

Договір укладений. З нього для сторін виникли певні права та кореспондуючі ним обов`язки, які за загальним набором і змістом є збалансованим розподілом прав та обов`язків між сторонами, і такі умови в цілому є справедливими. Позивач за даним договором виконав своє зобов`язання , видав кредитні кошти, позичальник їх прийняв, підтвердивши реальність договору, і у нього виникли передбачені договором грошові зобов`язання, які до того ж позичальник частково вже виконала, тим самим погодившись і прийнявши умови, на яких їй були надані кредитні кошти, і використала отримані кошти у своїх споживчих цілях, досягши своєї мети.

Таким чином, відсутні підстави для визнання договору недійсним в цілому, є підстави для визнання недійсними деяких умов договору, а саме умов, що стосуються плати за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) та щодо згоди на вирішення спорів у третейському суді. Тому позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.203, 215, 217, 628, 1054 ЦК України , ст.ст.11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.12,13,81,82, 263-268 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково;

визнати недійсними окремі положення Кредитного договору № 206.227.73156 від 26.09.2017р., укладеного між ОСОБА_1 та АТ Ідея банк, а саме:

визнати недійсним в цілому пункт 1.11, яким передбачено плату за обслуговування кредитної заборгованості;

визнати недійсними положення, зазначене у пункті 1.1, у пункті 2.4 , у пункті 2.6 щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості; визнати недійсним положення у пункті 5.5 щодо позовної давності за вимогою про плату за обслуговування кредитної заборгованості;

визнати недійсним в цілому пункт 5.4, яким передбачено розгляд спорів у третейському суді і щодо третейської угоди;

в іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - через суд першої інстанції, який розглянув справу.

Повне рішення виготовлено 26.09.2019р.

Суддя Т.В. Селезньова