Дата документу 13.02.2019 Справа № 331/6886/16-ц
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний номер 331/6886/16-ц Головуючий у 1 інстанції Світлицька В.М.
Номер провадження 22-ц/807/319/19 Суддя-доповідач Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі::

головуючого Воробйової І.А.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

за участі секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2016 року за поданням старшого державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Яреха П.В., погоджене з в.о. начальника Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Висоцькою Л.С. про обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за кордон України без вилучення паспортного документа, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року старший державний виконавець Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Яреха П.В., погоджене з в.о. начальника Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Висоцькою Л.С. звернувся до суду з поданням про обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за кордон України без вилучення паспортного документа.

В обґрунтування подання зазначав, що на виконанні у Олександрівському відділі державної виконавчої служби міста Запоріжжя перебуває виконавче провадження № 52073392 з примусового виконання виконавчого листа № 604/88/14, виданого 03.09.2015 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» суми в розмірі 49 700,00 грн.

Боржник мешкає у АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 на виклики державного виконавця не з'являється, пояснень з приводу несплати ним заборгованості не надає.

При неодноразових виходах державного виконавця за адресою боржника, ОСОБА_3 перевірити майновий стан не виявлялося можливим, у зв'язку з постійною відсутністю боржника вдома за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином у державного виконавця не має можливості провести виконавчі дії у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме: провести опис та арешт майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з метою виконання рішення суду.

ОСОБА_3 рішення суду та законні вимоги державного виконавця не виконує, заборгованість боржником не сплачена, від виконання своїх обов'язків згідно виконавчих документів по сплаті суми боргу ухиляється. Крім того, до державного бюджету України не стягується виконавчий збір в розмірі 10% від суми боргу.

На підставі викладеного, просив суд обмежити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 без вилучення паспортного документа у праві виїзду за кордон України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2016 року подання задоволено.

Обмежено у праві виїзду за кордон ОСОБА_3 без вилучення паспортного документа у праві виїзду за кордон України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не виконано зобов'язання щодо повернення суми боргу за рішенням суду.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи, не передбачені в конвенції, та в першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав та свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Ці права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших та є сумісними з іншими правами, визначеними цим пактом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до положень ч.1, 3 ст. 441 ЦПК України (в чинній редакції), тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення; суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Пунктом 18 ч. 3 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Аналогічна норма міститься в п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" чинної редакції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України" (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань.

Аналогічна норма міститься в п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України" чинної редакції.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов саме ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього за рішенням суду. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Отже, сама по собі наявність в особи невиконаних зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, не є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_3 від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду. Доказів на підтвердження обставин, викладених у поданні державного виконавця, не було представлено..

Відповідно до ч. 1 ст.31 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Аналогічна норма міститься в ч.1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" чинної редакції.

Проте в матеріалах справи відсутні відомості щодо направлення на адресу боржника постанови про відкриття виконавчого провадження тощо.

У справі міститься довідка адресно-довідкового сектору УДМС України в Запорізькій області з якої вбачається, що відомості про реєстрацію боржника по Запорізькій області відсутні (а.с.7).

З паспорту, доданого скаржником до апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований з 28.10.2009 року за адресою АДРЕСА_2 (а.с.41 зв.) Але державний виконавець зазначав його адресою місця мешкання: АДРЕСА_1, де він не мешкав.

Отже, державний виконавець спрямовував всі вимоги та постанови на адресу, у якій боржник не зареєстрований і не мешкає, а також здійснював перевірку майна та наявність боржника за цієї адресою, де боржник не живе і майна не має.

Але суд матеріали справи не досліджував, та вважав правильним зазначення державним виконавцем його адреси: АДРЕСА_1 у зв"язку з чим вважав боржника обізнаним про виконавче провадження, а факт його ухилення від виконання рішення суду доведеним. Вказане підтверджує доводи апеляційної скарги, що жодної кореспонденції із виконавчої служби боржнику на дійсну адресу місця реєстрації і мешкання не надходило.

Таким чином, суд першої інстанції не встановивши, чи мало місце і у чому полягало ухилення ОСОБА_3 від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, які саме свідомі діяння (дії або бездіяльність) чинить боржник, що спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, та чи є у нього реальні можливості виконати цей обов'язок, дійшов до помилкового висновку про задоволення подання державного виконавця.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для її скасування з прийняттям постанови про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 374, 376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити .

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2016 року у цій справі скасувати.

В задоволенні подання старшого державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Яреха П.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено лютого 19 лютого 2019 року.

Головуючий

Судді: