Справа № 461/606/18 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/1286/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
Провадження № 22-ц/811/1277/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 травня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 червня 2018 рокув складі судді Юрківа О.Р. в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Міра і К», Публічного акціонерного товариства «Львівське АТП-14630», Товариства з обмеженою відповідальністю «Успіх БМ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіакр-Львів» про скасування плати за проїзд в маршрутних таксі Львівського міського та приміського сполучення,-

встановила:

29.01.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування плати за проїзд в маршрутних таксі Львівського міського та приміського сполучення.

Вимоги обгрунтовував тим, що із засобів масової інформації у 2018 році йому стало відомо, що з 20.01.2018 року приватні перевізники, які працюють на міських та міжміських маршрутах в межах міста Львова, ПАТ «Міра і К», ПАТ «Львівське АТП-14630», ТОВ «Успіх БМ», ТОВ «Фіакр-Львів» вимагають плату за проїзд в автобусах з пільгових категорій громадян, зокрема пенсіонерів. Вважає такі дії перевізників грубим порушенням конституційних прав пільговиків, постанов КМУ від 17.05.1993 року № 354 та від 16.08.1994 року № 555. Просив суд зобов'язати відповідачів скасувати плату за проїзд в автобусах Львівського міського пасажирського транспорту для пенсіонерів за віком.

Оскаржуваним рішенням від 25 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Міра і К», ПАТ «Львівське АТП-14630», ТОВ «Успіх БМ», ТОВ «Фіакр-Львів» про скасування плати за проїзд в маршрутних таксі Львівського міського та приміського сполучення відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 21 червня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіакр-Львів» витрати на правничу допомогу у сумі 6762 грн.

Рішення суду та додаткове рішення оскаржив позивач ОСОБА_2.

Вважає оскаржувані рішення незаконними, необгрунтованими та такими, що ухвалені з грубими порушеннями норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом помилково взято до уваги доводи відповідачів про те, що в Україні та зокрема у м. Львові відсутні пільги на проїзд для пенсіонерів, на переконання апелянта, це є грубим порушенням норм Конституції України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 року № 354 та від 16.08. 1994 року № 555 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування», де передбачено право на безплатний проїзд для пенсіонерів за віком. Окрім цього зазначає, що судом безпідставно прийнято до уваги відзиви відповідачів за відсутності документів, що підтверджують надіслання (надання) такого відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Щодо стягнутих витрат на правову допомогу на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіакр-Львів» звертає увагу, що укладений договір 19.03.2018 року між ТзОВ «Фіакр-Львів» та адвокатом Мацюк Ганною Романівною про надання правничої допомоги є недійсним, оскільки в ньому відсутні істотні умови, при цьому відсутні докази оплати адвокату гонорару у визначеному розмірі. Також вважає, що адвокатом завищено строки та час, який витрачено на складання документів і розрахунків.

Просить рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 травня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження порушення прав позивача, відмови йому у пільговому перевезенні конкретним перевізником чи водієм міського автобусного транспорту.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Фіакр-Львів» витрат на правничу допомогу суд вказав, що при вирішенні справи по суті не було вирішене судом питання розподілу судових витрат, що є підставою для ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_2 суми понесених та підтверджених належними доказами витрат на правничу допомогу ТзОВ «Фіакр-Львів» в розмірі 6762 грн.

Судом встановлено, що відповідачі надають послуги з перевезення пасажирів в місті Львові.

Статтею 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» № 2344-III від 05 квітня 2001 року (далі Закон № 2344-III) визначені засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах.

Так, автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 41 Закону № 2344-III пасажир зобов'язаний: мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення.

Частиною 2 статті 42 Закону № 2344-III визначено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Статтею 37 Закону № 2344-III передбачено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Позивач пред'явив позов про зобов'язання приватних перевізників скасувати плату за проїзд для пенсіонерів за віком.

Стаття 19 Конституції України зазначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Закріплюючи заборону примушення одними суб'єктами інших робити те, що не передбачено законодавством, законодавець виходить з верховенства права над державою. Держава, її органи, органи місцевого самоврядування, посадові особи не можуть примушувати інші органи, суспільні утворення громадян поступати, діяти іншим чином, ніж це передбачено Конституцією та законами України.

Заборона примушення робити те, що не передбачено законодавством, має широкий сенс і повинна тлумачитися як заборона будь-яких незаконних дій одного суб'єкта права щодо іншого у відносинах між громадянами, самими органами держави, органами держави і органами місцевого самоврядування, тощо.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 37 Закону № 2344-III пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Укладаючи договір на перевезення пасажирів перевізник покладає на себе обов'язок надавати безкоштовний проїзд певним категоріям громадян, в той же час, органи, із якими укладається договір беруть на себе обов'язок компенсувати такі витрати.

Згідно із ст. 29 Закону № 2344-III органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенції з державного бюджету (далі Порядок), яким визначено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів, зокрема, компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Згідно з пунктом 3 зазначеного Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

У місті Львові цими функціями наділено Управління транспорту Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради.

Таким чином, державою гарантоване право певних категорій громадян, які визначені законами на безоплатний проїзд, однак держава покладає на себе обов'язок здійснювати компенсаційні виплати перевізникам за рахунок коштів Державного бюджету України.

В той же час, законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій.

Згідно із ст. 19 зазначеного Закону: виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання.

Постанова Кабінету Міністрів України №354, якою введено безплатний проїзд для пенсіонерів за віком була прийнята 17 травня 1993 року.

Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», в якому закріплено, що пільги на оплату транспортних послуг встановлюється виключно законами було прийнято у 2000 році. Після прийняття закону інші нормативно-правові акти не було приведено у відповідність.

Згідно із ст. 40 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту затверджених Постановою Кабінету Міністрів України 18 лютого 1997 p. № 176. за договором перевезення пасажира автобусом перевізник зобов'язується безпечно перевезти пасажира до пункту призначення, а в разі здавання ним багажу - доставити до пункту призначення багаж та видати його пасажиру або уповноваженій ним особі. Пасажир зобов'язується внести установлену плату за проїзд, а в разі здавання багажу до багажного відділення - плату за його перевезення.

Відповідно до ст. 148 Правил водій автобуса має право: не допускати до поїздки пасажира, якщо в салоні відсутні вільні місця (крім випадків, коли в пасажира є квиток на місце в салоні); не допускати до поїздки пасажирів, які не мають квитків або не пред'являють посвідчення встановленого зразка, що підтверджує право на пільги щодо оплати проїзду, перебувають у стані алкогольного чи наркотичного сп'яніння, порушують громадський порядок, мають при собі небезпечні вантажі, зокрема легкозаймисті, вибухонебезпечні і такі, що можуть забруднити транспортний засіб чи одяг пасажирів.

Згідно із ст. 158 Правил пасажир автобуса зобов'язаний мати при собі квиток на проїзд, квиток (квитанцію) на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєструвати електронний квиток.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що з досліджених судом матеріалів справи вбачається відсутність належних та допустимих доказів порушення прав позивача, відмови йому у пільговому перевезенні конкретним перевізником чи водієм міського автобусного транспорту.

Оскільки судом не здобуто, а позивачем не представлено ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції докази на підтвердження порушення його прав відповідачами, суд апеляційної інстанції погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає позовні вимоги ОСОБА_2 недоведеними, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради «Про забезпечення безкоштовного проїзду пенсіонерів за віком та осіб з інвалідністю ІІІ групи у міському транспорті м. Львова» № 62 від 25 січня 2019 року врегульовано питання безкоштовного проїзду пенсіонерів за віком, згідно якого, з 01 лютого 2019 року пенсіонери за віком користуються безкоштовним проїздом у всьому міському громадському транспорті міста Львова.

В свою чергу, згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

19.03.2018 року між ТзОВ «Фіакр-Львів» та адвокатом Мацюк Ганною Романівною (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 518 від 03.10.2008 року) укладений договір про надання правничої допомоги. Відповідно до Розділу 2 договору умовами надання правничої допомоги є її оплата з визначенням вартості.

Відомості про адвоката Мацюк Г.Р. наявні в Єдиному реєстрі адвокатів України.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

25.05.2018 року сторонами (ТзОВ «Фіакр-Львів» та адвокатом Мацюк Г.Р.) підписаний акт про надану правничу допомогу, згідно з яким загальна вартість наданої правничої допомоги складає 12262,00 грн., яка складається з:

- правового аналізу позовної заяви, консультування та формування стратегії - 2000,00 грн.;

- складання відзиву на позовну заяву - 3000,00 грн.;

- представництво інтересів в суді помічником адвоката під час підготовчого судового засідання (одне засідання) - 1500,00 грн.;

- представництво інтересів в суді помічником адвоката під час судового розгляду (два засідання) 4000,00 грн.;

- складання адвокатського запиту від 26.04.2018 року - 1762,00 грн.

29.05.2018 року ТзОВ «Фіакр-Львів» оплатив правничу допомогу в сумі 12262,00 грн. на рахунок адвоката Мацюк Г.Р. через АТ «Райффайзен Банк Аваль» (платіжне доручення № 821).

Судом встановлено, що представництво ТОВ «Фіакр-Львів» в суді здійснював помічник адвоката Тунка Тарас Дмитрович.

Частиною 2 ст. 15 ЦПК України визначено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи норму ч. 2 ст. 15 ЦПК України, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що відшкодування позивачем витрат має здійснюватися лише в межах визначених процесуальним законом. Для цілей цього розділу ЦПК України послуги помічника адвоката (визначені п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України) включають в себе всі юридичні послуги, крім представництва в суді.

Колегія суддів вважає, що при розрахунку витрат та суми їх відшкодування суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги послуги (зазначені в акті): представництво інтересів в суді помічником адвоката під час підготовчого судового засідання (одне засідання) - 1500,00 грн., та представництво інтересів в суді помічником адвоката під час судового розгляду (два засідання) 4000,00 грн., відтак підставно зменшив суму відшкодування витрат на 5500,00 грн.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Однак, з огляду на те, що витрати на правничу допомогу в розмірі 6762,00 грн., які стягнув суд першої інстанції у додатковому рішенні від 21 червня 2018 року, є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також те, що їх стягнення з позивача ОСОБА_2 становить надмірний тягар для нього, колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу на користь відповідача ТзОВ «Фіакр-Львів» до 2000 грн.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою прийняття рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 травня 2018 року- залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 травня 2018 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 червня 2018 року - задовольнити частково.

Додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 червня 2018 року змінити, зменшити розмір витрат на правничу допомогу які стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіакр-Львів» з 6762,00 грн. до 2000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк