ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 640/6774/18

провадження № 22-ц/790/3826/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «АТ Науково-дослідного інституту радіотехнічних вимірювань»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідницький інститут радіотехнічних вимірювань» - адвоката Єршова Руслана Володимировича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року в складі судді Чередник В.Є.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку та компенсації втрати частини середнього заробітку.

Позовна заява мотивована тим, що 13 жовтня 1988 року була прийнята на роботу електромонтером в Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань. З 20 жовтня 2014 року у зв`язку зі скороченням штату працівників служби експлуатації була переведена на посаду контролера контрольно-пропускного пункту охоронної служби. Наказом голови правління-директора ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» № 32-к від 06 квітня 2015 року була звільнена за ст. 40 п.1 КЗпП України.

Крім того позивач зазначила, що в провадженні Київського районного суду м. Харкова знаходилась цивільна справа № 640/7618 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ«АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати у зв`язку із затримкою термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року було стягнуто з ПАТ «АТ НДІРВ» на користь позивача заборгованість за заробітною платою у розмірі 28484,00 грн, компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені працівника в розмірі 4146 грн 81 коп, інфляційні витрати в розмірі 1239 грн 57 коп, моральну шкоду в розмірі 3000 грн, витрати на правову допомогу в сумі 1090 грн, та за послуги ГУ статистики у Харківській області 29 грн 02 коп.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року в частині стягнення інфляційних витрат за січень, лютий, березень 2015 року в розмірі 1239,57 гривень скасовано, в іншій частині позов залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 року скасовано в частині відмови у стягненні компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року змінено в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Стягнуто з ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі13 317 грн. 63 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Головним державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Казанцевим Д.О. 23 серпня 2016 року було відкрите виконавче провадження по стягненню з ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 50067 грн 46 коп.

Таким чином, позивач просила стягнути з відповідача компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденної зарплати у сумі 81 грн 31 коп з розрахунку п`ятиденного робочого тижня з 25 червня 2015 року до дати остаточного розрахунку 15 січня 2018 року в сумі 52363 грн 64 коп.

Крім того, просила стягнути з відповідача компенсацію заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (інфляційні втрати) у сумі 9770 грн 24 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «АТ Науково-дослідницький інститут радіотехнічних вимірювань» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку та компенсації втрати частини середнього заробітку задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «АТ Науково-дослідного інституту радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_1 суму компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника в розмірі 42087 грн 28 коп, інфляційні витрати за період з червня 2015 року по лютий 2018 року в розмірі 9770 грн 24 коп., а всього 51857 грн 52 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

26 червня 2019 року до Харківського апеляційного суду представником ПАТ «АТ Науково-дослідницький інститут радіотехнічних вимірювань» - адвокатом Єршовим Р.В. на зазначене судове рішення засобами поштового зв`язку подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду першої інстанції змінити та остаточно стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в сумі 20945 грн 46 коп, в іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підстави для компенсації за затримку заробітної плати відсутні, оскільки нарахування здійснювались на середній заробіток за затримку остаточного розрахунку. Вважає рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є невмотивованим, необґрунтованим, підлягає частковому скасуванню. Висновки суду першої інстанції суперечать обставинам справи, вважає, що сума середнього заробітку за дводенного тижня складатиме 20945, 46 грн. Щодо розміру компенсації за затримку виплати заробітної плати судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, суд порушив приписи п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року. Позивач необґрунтовано використовує розмір несплаченого йому середнього заробітку, до того ж завищеного. Судом некоректно відображено суму боргу, порушено норми податкового права.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідницький інститут радіотехнічних вимірювань» - адвоката Єршова Р.В. на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідного інституту радіотехнічних вимірювань» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку та компенсації втрати частини середнього заробітку.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 серпня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідного інституту радіотехнічних вимірювань» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку та компенсації втрати частини середнього заробітку.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 11 год. 10 хв. 17 вересня 2019 року.

30 липня 2019 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідницький інститут радіотехнічних вимірювань» залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року - без змін. Вказує на те, що відповідачем не надано доказів, які б спростовували розрахунок середньої заробітної плати у розмірі, визначеному в рішенні Київського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року по цивільній справі та у висновку судово - економічної експертизи, проведеної за його клопотанням. На підприємство покладено обов`язок зі сплати податків при виплаті працівникам належних сум, судом першої інстанції було обґрунтовано визначено розмір стягнення без відрахування належних за законом сум, оскільки справляння та сплата прибуткового податку є обов`язком роботодавця та працівника. Суд визначив зазначену суму без утримання податків і інших обов`язкових платежів, що крім того, не є підставою для скасування судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 працювала у публічному акціонерному товаристві «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» з 13 жовтня 1988 року по 06 квітня 2015 року.

06 квітня 2015 року згідно наказу №32-к ОСОБА_1 було звільнено за скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 р. стягнуто з ПАТ «АТ НДІРВ» на користь позивача заборгованість за заробітною платою у розмірі 28484,00 грн., компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені працівника в розмірі 4146 грн. 81 коп., інфляційні витрати в розмірі 1239 грн. 57 коп., моральну шкоду в розмірі 3000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1 090 грн., та за послуги ГУ статистики у Харківській області 29 грн. 02 коп. (а.с.9-10).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 р. рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року в частині стягнення інфляційних витрат за січень, лютий, березень 2015 року в розмірі 1239,57 гривень скасовано, в іншій частині позов залишено без змін. (а.с.11-13).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2015 р. скасовано в частині відмови у стягненні компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (а.с.16-18).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 липня 2016 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року змінено в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 13 317 грн 63 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.14-15).

15 січня 2018 року позивач отримала кошти за рішенням суду, що підтверджується випискою по картковому рахунку, виданою філією «Ощадбанку» 17 лютого 2018 року. (а.с.19).

12 лютого 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Барсегяном А.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 52030450 про стягнення з ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_1 48948,44 грн. у зв`язку тим, що виконавчий документ фактично виконано в повному обсязі. (а.с.41).

12 лютого 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Барсегяном А.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 52030554 про стягнення з ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_1 1119,02 грн. у зв`язку тим, що виконавчий документ фактично виконано в повному обсязі. (а.с.42).

Відповідачем не заперечується факт того, що заборгованість по заробітній платі на день звільнення позивача виплачена не була.

Згідно з висновком судової економічної експертизи № 18651 від 14 січня 2019 року, яка була проведена за клопотанням представника відповідача, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 25 червня 2015 року по 15 січня 2018 року (включно), з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, тобто який підлягає до виплати ОСОБА_1 : при повному робочому тижні з урахуванням визначеної дослідженням середньої зарплати, зазначеної в рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року - 81,31 грн, обчислено в загальній сумі - 42087,28 грн. (а.с.156-163).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вбачав підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 25 червня 2015 року по 15 жовтня 2018 року (включно), з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, тобто який підлягає до виплати ОСОБА_1 при повному робочому тижні з урахуванням середньоденної заробітної плати, зазначеної в рішенні Київського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року - 81,31 грн. в загальній сумі 42087,28 грн., як визначеному висновку судової економічної експертизи № 18651 від 14 січня 2019 року.

ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» не наданого жодного документу, який би спростував розрахунок середньої заробітної плати у вказаному розмірі, наданий висновком судово-економічної експертизи, проведеної за клопотанням представника відповідача. Щодо вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів для розрахунку та стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Таким чином, суд вважав позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25 червня 2015 року до дати фактичного проведення повного розрахунку такими, що підлягають задоволенню у розмірі 42087,28 грн., відповідно до розрахунку, визначеному судово-економічною експертизою.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату. А саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення цього періоду, за який здійснюється виплата.

Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають біти виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, які належать працівнику при звільненні, проводиться в день звільнення, при цьому про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в визначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Згідно ч. 1 ст. 117 КЗПП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Здійснення розрахунку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Пунктом 5 розділу IV порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої ( годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 розділу IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середнього динна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Зважаючи на зазначене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на число робочих днів в період затримки.

Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 роз`яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівником не були виплачені йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39 цс 11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс 11.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 ст. 116 ЦПК України визначено, що способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Частинами 1 - 4 ст. 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною першою ст. 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як свідчать матеріали справи, згідно з висновком судової економічної експертизи № 18651 від 14 січня 2019 року, яка була проведена за клопотанням представника відповідача, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 25 червня 2015 року по 15 січня 2018 року (включно), з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, тобто який підлягає до виплати ОСОБА_1 : при повному робочому тижні з урахуванням визначеної дослідженням середньої зарплати, зазначеної в рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року - 81,31 грн, обчислено в загальній сумі - 42087,28 грн. (а.с.156-163).

Таким чином, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті на їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25 червня 2015 року до дати фактичного проведення повного розрахунку є такими, що підлягають задоволенню в розмірі 42087,28 грн.

Відповідні обставини було доведено належними та допустимими доказами у справі, зокрема розрахунком, визначеному судово-економічною експертизою та рішенням у справі № 640/7618/15-ц щодо визначення розміру середньоденної зарплати та п`ятиденного робочого тижня.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що судом порушено норми податкового права, не враховано ст. ст. 161, 162, 163, 167 ПК України, зазначені в позовній заяві суми містять в собі частину, яка підлягає перерахуванню не на рахунок позивача, а на рахунок Державної казначейської служби необхідно зазначити, що судом було це враховано та в рішенні обґрунтовано зазначено, що середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 25 червня 2015 року по 15 січня 2018 року (включно), з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору, тобто який підлягає до виплати ОСОБА_1 при повному робочому тижні з урахуванням визначеної дослідженням середньої зарплати, зазначеної в рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 червня 2015 року - 81,31 грн, обчислено в загальній сумі - 42087,28 грн.

Статтею 4 Цивільного кодексу України встановлено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтями 127, 128 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. При кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові.

Статтею 6 Податкового кодексу України встановлено, що податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.

Сукупність загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому цим Кодексом порядку, становить податкову систему України.

Статтею 9 Податкового кодексу України встановлено, що до загальнодержавних належатьподатки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Зарахування загальнодержавних податків та зборів до державного і місцевих бюджетів здійснюється відповідно доБюджетного кодексу України.

Згідно з пунктом 14.1.180 статті 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Статтею 162 Податкового кодексу визначено, що платниками податку є податковий агент.

Таким чином, утримання із заробітної плати - це податки, які утримуються з суми доходу яка виплачується працівнику, проте їх перерахування до відповідних бюджетів є обов`язком роботодавця.

Отже, положеннями законодавства обов`язок провести зарахування встановлених законодавством обов`язкових платежів - податків та зборів до відповідних бюджетів, а не на користь фізичних осіб, покладено на роботодавця.

Таким чином, судом правильно визначено суму, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 в розмірі 42087,28 грн, а сплата податків покладається на податкового агента, тобто, на роботодавця - публічне акціонерне товариство «АТ Науково-дослідного інституту радіотехнічних вимірювань», тому не визначення в рішенні конкретних сум податків згідно ставок, які підлягають відрахування з вказаної суми, яка підлягає до виплати ОСОБА_1 , на законність рішення суду не впливають та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов`язок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобов`язано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013у щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексів законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що до структури заробітної плати входять компенсаторні виплати.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (1 січня 2001 року).

Аналогічні норми закріпленні в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Приймаючи до уваги вказані положення та факт не виплати заробітної плати позивачу, проти чого не заперечував відповідач у своєму відзиві, має також обов`язок здійснити виплату, компенсації, передбаченої Законом.

Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який сплачується доход, до уваги не береться).

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159.

Згідно п. 4 вказаного Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період не виплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду про стягненням суми компенсації заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (інфляційні втрати) в розмірі 9770, 24 грн. Апелянтом не наведено в чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість рішення суду першої інстанції, будь-якими належними та допустимими доказами у справі такий висновок суду першої інстанції не спростовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання в апеляційній скарзі на режим дводенного робочого тижня спростовуються судовими рішеннями у справі № 640/7618/15-ц. Документів щодо повідомлення працівників, у тому числі ОСОБА_1 , з дводенним режимом тижня відповідач ані суду, ані судовому експерту не надав.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

З огляду на викладене, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідницький інститут радіотехнічних вимірювань» - адвоката Єршова Руслана Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова