Справа № 352/2163/13-ц
Провадження № 22-ц/4808/937/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Пнівчук О.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг і послуг охорони та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Татарінової О.А. 21 травня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

12.08.2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за оплату житлово-комунальних послуг і послуг охорони, посилаючись на те, що рішенням суду проведено реальний розподіл будинковолодіння, належного подружжю на праві спільної сумісної власності, та виділено у його власність та власність відповідачки 54/100 та 46/100 частки домоволодіння відповідно. Протягом останніх років він повністю проводить оплату за користування комунальними послугами та послугами охорони, а відповідачка як співвласник будинковолодіння вказані послуги не оплачує. Просив стягнути з неї 31 123 грн., що становить половину сплачених ним коштів за період з січня 2011 року по липень 2013 року.

20.11.2013 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Зустрічний позов обґрунтований тим, що всі договори користування комунальними послугами та послугами охорони оформлено на її ім`я, рахунки згідно показників лічильників за її відсутності оплачувалися членами сім`ї та уповноваженими особами, оскільки протягом останніх років загальний термін її проживання в будинку становить 20-30 днів на рік, та такий нетривалий термін проживання впливав на об`єм споживання саме нею комунальних послуг. Вважає, що ОСОБА_2 повинен відшкодувати їй вартість спожитої основним разом з гостьовим будинками електроенергії і газу та встановити окремі прилади обліку по споживанню вказаних енергоносіїв, уклавши окремі договори на їх споживання щодо того нерухомого майна, яким він користується. Також вона постійно сплачувала рахунки за надані комунальні послуги щодо квартири в м. Києві, яка на той час була спільним майном подружжя.

В процесі розгляду справи позивачка за зустрічним позовом неодноразово збільшувала позовні вимоги, зокрема, згідно заяв від 17.12.2013 року, від 08.05.2014 року, від 12.08.2014 року, від 30.10.2014 року, від 18.11.2014 року, від 18.06.2015 року. З врахуванням ухвали суду від 24.05.2018 року про закриття провадження в частині зустрічних позовних вимог та повернення судом заяв від 03.09.2018 року і від 25.10.2018 року про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом, остаточно просила стягнути на її користь з ОСОБА_2 216 546,58 грн. матеріальної шкоди та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Збільшення позовних вимог обґрунтовувала тим, що позивачем за первісним позовом вчинялися перешкоди у проведенні технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, він користувався належною їй частиною гаража, споживав електроенергію, яка обліковувалася на загальному лічильнику. Через його дії завдано матеріальної шкоди у вигляді збитків (втраченої вигоди), оскільки укладений нею з фізичною особою договір найму (оренди) житлового приміщення надалі було розірвано.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 травня 2019 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів по оплаті за житлово-комунальні та охоронні послуги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти за житлово-комунальні та охоронні послуги по будинковолодінню АДРЕСА_1 , за період з січня 2011 року по липень 2013 року в сумі 31 123,00 грн., витрати по оплаті судового збору в розмірі 311,23 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5900 грн.

Цим же рішенням суду частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти по оплаті за житлово-комунальні послуги в розмірі 15 708,02 грн., витрати по оплаті судового збору в розмірі 229,41 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4 930,00 грн.

В решті вимог зустрічного позову відмовлено.

Вирішуючи спір щодо оплати житлово-комунальних послуг і послуг охорони домоволодіння за період з січня 2011 року по липень 2013 року та житлово-комунальних послуг з 2011 року по 2013 рік щодо квартири, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не було укладено будь-яких договорів щодо утримання нерухомого майна, а тому сторони несуть спільний обов`язок його утримання відповідно до частки кожного з них у праві спільної сумісної власності, так як право власності зобов`язує володільця майна утримувати своє майно та оплачувати відповідні послуги.

ОСОБА_2 сплачувалися комунальні послуги, що передбачені Законом України «Про житлово-комунальні послуги», надані за адресою домоволодіння з січня 2011 року по липень 2013 року та ОСОБА_1 з 2011 року по 2013 рік - щодо квартири, а не проживання власника у житловому приміщенні не звільняє його від обов`язку щодо утримання свого майна і оплати відповідних послуг.

Також рішення суду мотивоване тим, що позивачкою за зустрічним позовом не було доведено належними та допустимими доказами сплату нею коштів на погашення заборгованості за спожиту електроенергію, укладення договору оренди частини гаража та фактичне користування нею позивачем за первісним позовом, вчинення ним перешкод у проведенні технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, а також не доведено заподіяння матеріальної шкоди у вигляді збитків (втраченої вигоди), оскільки на момент підписання договору оренди житлового приміщення постачання газу та обігрів води було тимчасово відсутнє, так як було припинено на літній період.

Щодо вимог за зустрічним позовом про відшкодування моральної шкоди суд вказав, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди внаслідок дій ОСОБА_2 , а оскільки в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що на момент подання позову ОСОБА_2 не мав права власності на будинковолодіння, суд при прийнятті рішення не дослідив обставину перебування будинковолодіння у спільній сумісній власності та того, що вона дозволила проживати у ньому позивачу за первісним позовом і він повинен був оплачувати спожиті комунальні послуги.

Вказує, що протягом 2011-2013 років майже не проживала у будинку по АДРЕСА_1 та не користувалася комунальними послугами, і в матеріалах справи відсутні докази споживання нею комунальних послуг, а з поданих позивачем за первісним позовом квитанцій не вбачається, що кошти сплачувалися саме ним.

Позивач за первісним позовом не здійснив необхідні переобладнання та не встановив окремі прилади обліку енергоносіїв, які ним споживаються, що призвело до порушення її прав.

У зв`язку з позбавленням належних їй приміщень газопостачання у період з жовтня 2014 по листопад 2016 року вона не змогла проживати у власній квартирі та здавати її в оренду.

Судом при вирішенні первісного позову помилково було застосовано ст. 322 ЦК України щодо обов`язку власника утримувати майно, що йому належить, так як інше встановлено ч. 2 ст. 19 та п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», які передбачають, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При цьому, судом не застосовано до спірних правовідносин ст. 60 СК України, згідно якої вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та ст. 331 ЦК України щодо моменту набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва.

Також апелянт посилається на те, що при розгляді справи суд не взяв до уваги її доводи про те, що вона відповідно до ст. 641 ЦК України надсилала позивачу за первісним позовом пропозицію укласти договір та ОСОБА_2 продовжував користування гаражем, тобто схвалив такий договір, враховуючи вимоги ст. ст. 642, 764 ЦК України.

ОСОБА_1 вказує про наявність в матеріалах справи належних та допустимих доказів, що свідчать про укладення договору оренди частини гаража та фактичне користування ним позивачем за первісним позовом, вчинення ним перешкод у проведенні технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, а також про заподіяння матеріальної шкоди у вигляді збитків (втраченої вигоди).

Апелянт не погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для відшкодування завданої моральної шкоди, так як вважає, що факт завдання такої шкоди підтверджується численними її зверненнями до Тисменицького РВ УМВС та тим, що вона постійно знаходиться в стані стресу через протиправні дії позивача за первісним позовом, фізичний та психологічний тиск з його боку, та через його погрози відчуває страх за своє життя.

Так само, судом не виконано в повній мірі та порушено норми процесуального права в частині дослідження та оцінки доказів, щодо правил територіальної підсудності, не вирішено питання визначені ст. 264 ЦПК України, не з`ясовано всі обставини справи, стягнення витрат на правову допомогу є очевидно протиправним, а також вказує на тривалий розгляд справи судом.

Просить рішення суду змінити та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову у повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представник позивача за первісним позовом апеляційну скаргу не визнала.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що з 14.10.1984 року по 28.10.2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 31.03.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.03.2009 (а.с. 52, 53 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2013 року у цивільній справі № 2-54/11, зокрема, проведено реальний розподіл будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , по другому варіанту проведеної у справі судово-будівельної експертизи та виділено у власність ОСОБА_1 приміщення першого поверху, а саме: 1/2 частину приміщення гаражу вартістю 59 368 грн., площею 67,3 м. кв.: 2. - 1.5 м. кв.(площа під перегородкою, що буде ділити приміщення гаражу на дві частини) = 32.9м кВ., III - комору площею 6,1 м. кв. вартістю 10 762 грн., IV - веранду площею 21,0 м. кв. вартістю 72 295 грн., 1-6 - коридор площею 4,5 м. кв. вартістю 15 492 грн., 1-7- житлову кімнату площею 11,1 м. кв. вартістю 38 213 грн., 1-8 - коридор площею 28,7 м. кв. вартістю 98 803 грн., 1-9 - вітальню площею 38,9 м. кв. вартістю 133 917грн.; 1-10- кухню площею 20,5 м. кв. вартістю 70 573 грн.; 1-6 - ванну площею 8,0 м. кв. вартістю 27 541 грн., також виділено 1/2 частину огорожі N2 та 1/2 частину огорожі N3 та 1/2 частину колодязя N1 вартістю 106 469 грн., загальною вартістю 526 965 грн., а всього виділено майна на суму 633 434 грн., що відповідає ідеальній частці 46/100 від загальної вартості будинковолодіння.

Виділено у власність ОСОБА_2 : приміщення другого поверху: 2-7- коридор площею 21,1 м. кв. вартістю 66 585 грн.; 2-8- житлову кімнату, площею 39,8 м. кв. вартістю 125 597 грн.; житлову кімнату 2-9- площею 20,9 м кв. вартістю 65 954 грн.; 2-10- гардероб площею 13,8 м. кв. вартістю 39 589 грн.; 2-11- спортивний зал площею 39,7 м. кв. вартістю 113 891 грн.; гардеробну кімнату 2-12 площею 13,8 м. кв. вартістю 39 589 грн.; 2-13 - ванну кімнату площею 10,2 м. кв. вартістю 32 188 грн.; 2-14 кімнату-кабінет площею 20,7 м. кв. вартістю 65 323 грн., а також підвал (літ.А-1) - комору площею 18,6 м.кв. вартістю 32 803 грн., І- 1/2 частину гаражу (1) вартістю 59 368 грн. площею 67,3 м.: 2. -1.5 м. кв.(площа під перегородкою, що буде ділити приміщення гаражу на дві частини) = 32.9 м.кв., ІІ - комору площею 6,2 м. кв. вартістю 10 939 грн.; загальною вартістю 652 114 грн., а також 1/2 частину огорожі N2 та 1/2 частину огорожі N3 та 1/2 частину колодязя N1 вартістю 106 469 грн., а всього майна на суму 758 583 грн.; ідеальна частка становить 54/100 від загальної вартості будинковолодіння.

Виділено у власність ОСОБА_1 трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 102,5 м. кв., вартістю 1 076 626 грн., яка також була об`єктом спільної сумісної власності подружжя (а.с. 21-29 т. 1).

Апеляційним судом Івано-Франківської області при розгляді справи № 2-54/11 встановлено, що вищевказане майно належало до спільної сумісної власності подружжя до моменту його поділу між подружжям.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому у даній справі не підлягають доведенню обставини, щодо перебування сторін в шлюбі в період з 14.10.1984р. по 28.10.2008 року та правового статусу нерухомого майна, з приводу якого виникли спірні правовідносини, до моменту його поділу між подружжям.

Договори на комунальні послуги (надання телекомунікаційних послуг, послуги по газо- та водопостачанню, постачанню електроенергії) та послуги охорони по будинковолодінню за адресою: АДРЕСА_1 , на момент розподілу майна було укладено відповідними сторонами з ОСОБА_1 , що підтверджується копіями квитанцій за 2011, 2012 роки, копіями листів Івано-Франківського УЕГГ від 20.03.2014, від 04.11.2014, копіями актів звірки за 2011, 2012 роки, копією довідки від 18.11.2013 (а.с. 4-10, 14-19, 95-98, 194 т. 1, а.с. 138 т. 2).

Так само, договори на комунальні послуги по квартирі (телекомунікаційні послуги, послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, газо- і водопостачання, електроенергія) за адресою: АДРЕСА_2 , були оформлені на ОСОБА_2 , що підтверджується копіями рахунків на сплату житлово-комунальних та інших послуг по квартирі за 2011, 2012 роки, копією Договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 08.06.2001 року, копією довідки № 1559 виданою 15.11.2013 року відділенням № 2 Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» (а.с. 60, 80, 83, 87, 102 т. 1, а.с. 91 т. 4).

Вимоги ст. 322 ЦК України визначають, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 68 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень статті 3 цього Закону державна реєстрація прав є обов`язковою. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 4 ст. 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Стаття 360 ЦК України вказує, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

ОСОБА_2 було зареєстровано право на частку в розмірі 54/100 будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 10.09.2013 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 122 т. 3).

Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначає що, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо утримання на балансі та/або управління майном приймається відповідно до закону.

В період з січня 2011 року по липень 2013 року сплачено комунальні послуги та послуги охорони щодо будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна сума сплачених коштів складає 62 246,00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 4-19 т.1). ОСОБА_2 надавалися оригінали квитанцій про сплату комунальних послуг та послуг охорони з січня 2011 року по липень 2013 року на суму 62 246,00 грн., які були досліджені судом першої інстанції, а також судом апеляційної інстанції, що підтверджує проведення оплати саме ОСОБА_2 .

Отже, у зв`язку з тим, що за адресою: АДРЕСА_1 надавалися комунальні послуги за спірний період - телекомунікаційні послуги, послуги по газо і водопостачанню, постачанню електроенергії та послуги охорони, а між сторонами, які були на той час співвласниками, не було укладено будь-яких договорів щодо утримання будинковолодіння, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який не спростовується доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 несуть спільний обов`язок щодо утримання нерухомого майна, що перебуває у них на праві спільної сумісної власності відповідно до частки кожного з них у праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що такий обов`язок не припиняється у зв`язку з тим, що власник не проживає у житловому приміщенні, так як згідно ст. 322 ЦК України право власності зобов`язує володільця майна утримувати своє майно та оплачувати відповідні послуги.

За період з 2011 року по 2013 рік ОСОБА_1 сплачувала комунальні послуги за квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна сума сплачених коштів складає 31 416,19 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.60-90 т.1). Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

За таких обставин, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , як співвласник вказаного майна, повинен відшкодувати ОСОБА_1 50% сплачених коштів по утриманню квартири АДРЕСА_2 , що складає 15708,02 грн.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Необхідно довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б нею отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Заявляючи вимогу про відшкодування майнової шкоди, ОСОБА_1 посилалася на те, що 01.10.2014 року між нею та фізичною особою було укладено договір найму (оренди) житлового приміщення, термін оренди якого до 01.04.2015 року. У 2014 році постачання газу було припинено за її заявою, у зв`язку із заборгованістю по оплаті. Після її звернення до УЕГГ газопостачання не було відновлено, оскільки внаслідок дій позивача за первісним позовом розпочалося виготовлення проектної документації щодо переобладнання систем газопостачання у будинку. У зв`язку з відсутністю газопостачання договірні відносини щодо найму (оренди) житлового приміщення було припинено.

Однак сума збитків, яку просила стягнути позивачка за зустрічним позовом на відшкодування майнової шкоди, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання нею доходу.

Так, як вбачається з договору найму житлового приміщення від 01.10.2014 року у ньому зазначено, що на момент підписання договору постачання газу та обігрів води тимчасово відсутнє, оскільки припинено на літній період (а.с.129-132 т.2). У своїй же заяві про розірвання договору оренди від 15.10.2014 року позивачка за зустрічним позовом причиною розірвання договору зазначила не відновлення газопостачання Івано-Франківським УЕГГ (а.с. 137 т. 2). При цьому, судом встановлено, що відповідно до Акта від 05.11.2014 року в частині домоволодіння, що належить ОСОБА_2 , встановлено лічильник газу та 16.01.2015 року відновлено газопостачання до цієї частини домоволодіння, що підтверджується Нарядом-допуском № 4 від 16.01.2015 та дозволом № 2101 від 26.12.2014 (а.с. 225-229 т.2).

Також в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які свідчать про те, що дії позивача за первісним позовом стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача за зустрічним позовом можливості отримати прибуток, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Стаття 640 ЦК України визначає, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частиною 1 статті 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

В матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про укладення договору найму (оренди) частини приміщення гаража, а тому правильним є висновок суду першої інстанції щодо того, що у ОСОБА_2 не виник обов`язок сплати коштів за договором найму (оренди). Щодо фактичного користування частиною гаража, то суд зазначає, що долучені позивачкою за зустрічним позовом копії фотографій приміщення гаража не містять відповідних даних щодо дати і часу, нею не подані інші належні та допустимі докази, якими підтверджено таке користування, а тому суд не може достовірно встановити період знаходження автомобіля ОСОБА_2 в гаражі.

З матеріалів справи також вбачається, що 07.07.2014 р між ОСОБА_1 та ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» було укладено договір на виконання робіт з інвентаризації нерухомого майна по АДРЕСА_1 (а.с.36, т.2) та оплачено ОСОБА_1 300 грн. (а.с.18 т.2). Як підставу стягнення коштів, сума яких визначена цим договором, ОСОБА_1 зазначає, що провести технічну інвентаризацію працівникові ОБТІ не вдалося через чинення перешкод ОСОБА_2 у її проведенні. Однак належні та допустимі докази на підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 суду не надані. Так само, відповідь ОБТІ від 23.07.2014 року не містить відомостей щодо перешкод у здійсненні обстеження з боку ОСОБА_2 . Отже, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 коштів в сумі 300 грн.

Щодо стосується вимог за зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за використану електричну енергію у розмірі 2941,98 грн. суд зазначає, що обґрунтовуючи стягнення даних коштів на її користь з позивача за первісним позовом, ОСОБА_1 вказує, що станом на 29.10.2014 року різниця спожитих кіловат була 2037 квт.год, так як відповідно до рахунку за електроенергію за вересень заборгованість на показник 73777 складала 1089,47 грн. (а.с. 71, т. 2). А відповідно до рахунку за електроенергію станом на 29.01.2014 року з 29.07.2013 року заборгованість складала 3131,98 грн. (а.с. 51, т. 3) та вона змушена була оплатити даний рахунок. Однак належними доказами не підтверджена сплата ОСОБА_1 коштів за електропостачання за вказаний період, оскільки як зазначила сама позивачка за зустрічним позовом нею була проведена оплата за електропостачання у сумі 190 грн. та надано копії квитанцій на суму 115 грн. за серпень-жовтень 2013 року і на суму 75 грн. за липень-вересень 2014 року (а.с. 91, т. 1, а.с. 75, т. 2). Відповідно матеріали справи не містять доказів сплати нею за спожиту електроенергію за період з листопада 2013 року по 29.01.2014 року. Крім того, згідно рахунку від 29.01.2014 переплата на показник 60900 становить 529,51 грн., а на показник 67368 підлягає до сплати 2602,47 грн.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (п.5) роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволені позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, належним чином дослідивши обставини справи, врахувавши наведені вище норми права, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди та не доведено протиправність дій позивача за первісним позовом.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів із заявами, в яких просила прийняти міри щодо ОСОБА_2 , а також ОСОБА_2 звертався із аналогічною заявою щодо ОСОБА_1 .

Безпідставними є і доводи апелянта щодо порушення норм процесуального права, а саме ст. 264 ЦПК України, так як судом першої інстанції під час ухвалення рішення в повному обсязі вирішено питання, необхідність вирішення яких передбачена даною нормою закону, а також щодо не з`ясування всіх обставин справи, оскільки судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Щодо твердження апелянта про тривалий розгляд справи судом першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, а у рішенні у справі «Смірнова проти України» ще раз повторив, що розумність тривалості провадження повинна бути оцінена в світлі обставин справи та з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також предмет спору (див. серед іншого Frydlender v. France, N 30979/96, параграф 43, ECHR 2000-VII).

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 13.08.2013 року відкрито провадження у справі за первісним позовом, а 20.11.2013 року подано зустрічний позов у дані справі.

Ухвалою цього ж суду від 18.12.2013 року уточнений зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним (а.с.131-132, т.1).

Ухвалою суду від 30.01.2014 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про передачу справи та передано об`єднану цивільну справу на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва (а.с.142-143 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.02.2014 року скасовано ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30.01.2014 року та передано справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.169-170 т.1).

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03.03.2015 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, витребувано з Івано-Франківського УЕГГ ПАТ «Івано-Франківськгаз» інформацію про об`єм спожитого ОСОБА_2 у будинковолодінні АДРЕСА_1 природного газу в період - з моменту його підключення, а також витребувано інформацію у філії ПАТ «Прикарпаттяобленерго» «Лисецький РЕМ» щодо об`єму спожитої електроенергії в період - з моменту підключення (а.с.219-220 т.2).

Ухвалою суду від 03.03.2015 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, витребувано з Тисменицького РВ УМВС матеріали перевірки розгляду заяв ОСОБА_1 від 24.07.2014, 05.09.2014, 10.10.2014, 10.11.2014, 13.11.2014, 23.11.2014, 09.10.2015 року (а.с.93 т.3).

Ухвалою цього ж суду від 20.06.2017 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, витребувано з філії ПАТ «Прикарпаттяобленерго» «Лисецький РЕМ» інформацію про об`єм спожитої ОСОБА_2 у будинковолодінні АДРЕСА_1 електроенергії в період - з моменту підключення (а.с.229 т.2).

Ухвалою суду від 08.09.2017 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відвід судді, справу передано на розгляд до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (а.с.242-243 т.3).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.05.2018 року закрито провадження в частині зустрічних позовних вимог (а.с.128-129 т.4).

Ухвалою цього ж суду від 08.11.2018 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, витребувано з філії ПАТ «Прикарпаттяобленерго» «Лисецький РЕМ» інформацію про об`єм спожитої ОСОБА_2 у будинковолодінні АДРЕСА_1 електроенергії в період з 10 жовтня 2014 року по 31 березня 2015 року (а.с.172 т.4).

ОСОБА_1 неодноразово збільшувала позовні вимоги, зокрема згідно заяв від 17.12.2013 року, від 08.05.2014 року, від 12.08.2014 року, від 30.10.2014 року, від 18.11.2014 року, від 18.06.2015 року, від 03.09.2018 року та від 25.10.2018 року.

При розгляді даної справи в суді першої інстанції сторонами подавалися клопотання про відкладення розгляду справи. Зокрема, клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи від 08.05.2014 року, від 17.06.2014 року, від 07.10.2014 року, від 05.11.2014 року, від 27.03.2015 року, від 14.05.2015 року, від 26.08.2015 року, від 02.10.2015 року, від 30.10.2015 року, від 07.12.2015 року, від 21.04.2016 року, від 24.11.2016 року, від 14.12.2016 року, від 20.06.2017 року, клопотання представника ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи від 17.06.2014 року, від 12.08.2014 року, від 06.10.2014 року, від 30.03.2015 року, від 14.05.2015 року, від 18.06.2015 року, від 01.10.2015 року, від 07.12.2015 року, від 23.02.2017 року, клопотання представника ОСОБА_2 від 03.12.2014 року, від 08.11.2016 року, від 23.04.2018 року, від 04.09.2018 року.

Також при розгляді справи змінювався склад суду, зокрема відповідно до ухвал від 11.09.2014 року, від 08.09.2017 року, якими задоволено заяви про відвід судді.

Зважаючи на значний обсяг проведених судом процесуальних дій, поведінку сторін - подання клопотань та заяв про відкладення розгляду справи, та те, що первісний позов розглядався із зустрічним позовом, не можна вважати тривалість розгляду справи такою, що не відповідає основним принципам цивільного судочинства.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 21 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: І.О. Максюта

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 24 вересня 2019 року.