ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 726/1756/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинак О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 29 листопада 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Байцар Л.В.

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 31 956 гривень 83 копійки та моральну шкоду в сумі 15 000 гривень.

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 29 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 31 956 гривень 83 копійки та моральну шкоду в сумі 3000 гривень.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно частини 1 статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду. завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, № 108/95-ВР визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року, N 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року, N 2050-III компенсацію виплачують за рахунок:

власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян;

коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Згідно пункту 1 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року, N 1427 дія цього Положення поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Садгірського районного суду міста Чернівці від 23 липня 2018 року звільнено ОСОБА_2, який працює директором Чернівецького управління ектро», на підставі ст.44, ч.3 ст. 175 КК України від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 175 КК України, у зв'язку з виплатою ним заробітної плати, стипендії, пенсії чи встановленої законом виплати громадянам до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Закрито кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000005 від 27 січня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 175 КК України, згідно п.1 ч.2 ст. 284 КПК України (а.с.15).

З довідки Чернівецького управління ПРАТ «Електро» вбачається, що ОСОБА_1 працював охоронником в Чернівецькому управління ПРАТ «Електро» за що йому нараховувалась заробітна плата та видавалася з каси по мірі надходження коштів від продажу майна підприємства (а.с.41).

Також з позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди до фізичної особи ОСОБА_2, який працював директором Чернівецького управління ПРАТ «Електро».

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував, що в частині першій статті 42 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) зазначено, що у спорах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) сторонами у цивільному процесі (у справах позовного провадження) є позивач і відповідач.

Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України (у редакції від 3 жовтня 2017 року ) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Аналіз вищевказаних норм процесуального права дає підстави зробити висновок, що фізична особа у цивільному судочинстві може виступати стороною у справі у разі спору щодо її особистої участі у спірних правовідносинах.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 757/56680/16-ц.

В пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства

про оплату праці» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно зі ст.21 КЗпП належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір.

Згідно частин 2, 3 статті 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вищевказаних норм матеріального права належним відповідачем у спорі про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, є ПРАТ «Електро» , як юридична особа з якою позивач перебував в трудових відносинах і яка допустила затримку виплати заробітної плати.

З матеріалів справи вбачається що позивач не пред'являв позов до вищевказаної юридичної особи та вона не залучалася до участі у справі.

ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у цій справі.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з підстав, які зазначені вище.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

З квитанції від 4 січня 2019 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 1162 гривні 60 копійок, хоча мав сплатити відповідно до Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року, № 3674-VI 1057 гривень 20 копійок.

Згідно пунктів 1, 6 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі; позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, ОСОБА_2 слід компенсувати 1057 (одну тисячу п'ятдесят сім) гривень 20 копійок понесених судових витрат за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 29 листопада 2018 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати ОСОБА_2 1057 (одну тисячу п'ятдесят сім) гривень 20 копійок судових витрат за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 18 лютого 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна