провадження № 2/243/2878/2019
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 вересня 2019 року Слов?янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.
секретаря судового засідання Плаксіної Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Слов`янська цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
вимоги позивача: про стягнення грошових коштів,
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
У серпні 2019 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 02 червня 2017 року між ними було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач отримав у позику від позивача 15 000 доларів США. Факт укладання даного договору був оформлений розпискою від 02.06.2017 року зі строком повернення 01 грудня 2017 року. Після спливу строку виконання зобов`язання відповідач зазначені кошти не повернув та на час звернення до суду за всіма грошовими зобов`язаннями відповідач винен позивачу 15 000 доларів США, що в грошовому еквіваленті національної валюти за курсом НБУ на час звернення до суду становить 376 350 грн. 00 коп., а також 3% річних в сумі 19 116 грн. 32 коп. та пені у розмірі 216 684 грн. 77 коп. З метою досудового врегулювання позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення боргу, однак відповідач ігнорує виконання ним своїх обов`язків, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду. У зв`язку з чим, просить стягнути з відповідача грошову суму за договором позики в сумі 15 000 доларів США, що в грошовому еквіваленті національної валюти за курсом НБУ на час звернення до суду становить 376 350 грн. 00 коп. 3% річних в сумі 19 116 грн. 32 коп. та пені у розмірі 216 684 грн. 77 коп. та судові витрати у сумі 6121 грн. 52 коп.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності (а.с.4). Враховуючи, що позивач повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України.
Представник позивача, адвокат Олійник В.Б. що діє на підставі ордеру серія ІФ №078040 від 12.08.2019 року, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, вимоги просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином оголошенням на офіційному веб-сайті «Судова влада України» (а.с.16,20). Таким чином, суд в порядку ст. 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за його відсутності.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Відповідно до ухвали про відкриття провадження від 21.08.2019 року (а.с.14), справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, між позивачем та відповідачем 02.06.2017 року було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач отримав у позику від позивача 15 000 доларів США. Факт укладання даного договору був оформлений розпискою від 02.06.2017 року зі строком повернення 01.12.2017 року (а.с.5).
До теперішнього часу гроші відповідачем не повернуто, що підтверджується наявністю розписки у позивача.
V. Оцінка суду.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України, передбачено що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З частини 2 ст. 615 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Статтею 1046, 1047 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів.
Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики.
Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15, в якій зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.
Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.
Як встановлено в судовому засіданні між сторонами було укладено договір позики: 02.06.2017 року, який укладений у формі, передбаченій ст. 1047 ЦК України, тобто відповідають законодавству.
Строк виконання зобов`язання за договором, зазначений ст. 530 ЦК України - передбачений до 01.12.2017 року.
Разом з тим, відповідач до теперішнього часу умови зобов`язання не виконав.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок по застосуванню статті 545 ЦК України і вказано, що у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Оскільки у боржника відсутній борговий документ чи розписка про виконання ним своїх зобов`язань повністю або частково, такий документ знаходиться у позивача.
Отже, судом встановлено, що надана позивачем розписка містять факт отримання відповідачем грошових коштів та зобов`язання про їх повернення, яке не виконано.
При визначені суми заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У частині третій статті 533 ЦК України, закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Таким чином, визначаючи характер грошового зобов`язання, суд вважає за необхідне стягнути з боржника суму заборгованості саме в іноземній валюті, без визначення її за офіційним курсом НБУ еквіваленту у національній валюті України, оскільки зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, може внести двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.
Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.
Крім того, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У зв`язку з чим, суд погоджується з вимогами позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 19 116 грн. 32 коп.
Стосовно вимог про стягнення пені, суд виходить з наступного.
Згідно положень ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України, передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Аналіз вказаних норм в сукупності свідчить про те, що право кредитора на неустойку виникає лише в разі, якщо воно узгоджене сторонами в договорі або закріплене в законі.
З укладеного сторонами договору позики вбачається, що він не містить умов щодо стягнення кредитором пені в разі порушення боржником зобов`язання.
Що стосується законодавчого врегулювання цього питання, то згідно ч.1 ст.1050ЦК України наслідком порушення позичальником грошового зобов`язання за договором позики є застосування наслідків, передбачених ст.625 ЦК України(стягнення боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних). Зобов`язання по сплаті пені за порушення договору позики передбачене для позичальника лише в разі, якщо предметом позики є речі, визначені родовими ознаками.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України в ухвалі від 13 вересня 2017 року по справі №6-37цс15.
За встановлених обставин вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 6121 грн. 52 коп., які підтверджуються долученою до справи квитанцією про їх оплату (а.с.7).
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12,13,133,141,259,263-265,268,280-282 ЦПК України, ст. ст. 267,525,526,533,551,625,1046-1050 ЦК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 заборгованість за розпискою від 02.06.2017 року у розмірі 15 000 доларів США, 3% річних в сумі 19 116 грн. 32 коп., а також судовий збір у розмірі 6 121 грн. 52 коп.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 пені в сумі 216 684 грн. 77 коп. - відмовити, у зв`язку з відсутністю підстав.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня її складання, або відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко