Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Арапіної Н.Є.

з секретарем Юдицьким К.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, стягнення трьох відсотків річних, пені та інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов'язання,

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, стягнення трьох відсотків річних, пені та інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов'язання. Свої вимоги мотивувала тим, що 28 листопада 2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, відшкодування моральної шкоди та поділ майна подружжя задоволено частково, зокрема, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя - автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову НОМЕР_1, у розмірі 207 020 (двісті сім тисяч двадцять) грн. 82 коп., що становить 1/2 частину вартості даного автомобіля. Зазначене рішення суду відповідачами на даний час не виконано. Згідно висновку експерта № 1-04/07 за результатами проведеного психологічного дослідження від 04 липня 2018 року орієнтований еквівалент компенсації моральних страждань, завданих ОСОБА_1, внаслідок позбавлення права власності на майно, становить 21 мінімальну заробітну плату. У зв'язку з чим позивач просить стягнути солідарно з відповідачів інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з грудня 2017 року по липень 2018 року у розмірі 11204,03 грн., три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 11 грудня 2017 року по 11 липня 2018 року у розмірі 3607,00 грн., пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 11 грудня 2017 року по 11 липня 2018 року у розмірі 39135,28 грн. та моральну шкоду у 78183,33 грн.

27 липня 2018 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, стягнення трьох відсотків річних, пені та інфляційних втрат залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

11 лютого 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог.

Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представництво інтересів здійснював ОСОБА_5

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав в повному обсязі.

За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності позивача та відповідача в судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

28 листопада 2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, відшкодування моральної шкоди та поділ майна подружжя задоволено частково: визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову НОМЕР_1 від 28 травня 2016 року № 8044/2016/64/01 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову НОМЕР_1 від 11 березня 2017 року № 8044/2017/365941 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову НОМЕР_1 від 11 березня 2017 року № 8044/2017/366651 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4. Витребувано від ОСОБА_4 у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки «FORD KUGA», номер кузову НОМЕР_1. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки «FORD KUGA», номер кузову НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя - автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову НОМЕР_1, у розмірі 207 020(двісті сім тисяч двадцять) грн. 82 коп., що становить 1/2 частину вартості даного автомобіля. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.3-5).

15 травня 2018 року постановою Апеляційного суду міста Києва рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобіля марки "FORD KUGA", номер кузова НОМЕР_1: від 11 березня 2017 року №8044/2017/365941, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; від 11 березня 2017 року №8044/2017/366651, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також в частині вирішення позовних вимог про витребування майна скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки "FORD KUGA", номер кузова НОМЕР_1, від 28 травня 2016 року №8044/2016/64/01, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також в частині вирішення позовних вимог про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини майна залишено без змін (а.с. 6).

Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з грудня 2017 року по липень 2018 року у розмірі 11204,03 грн. та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 11 грудня 2017 року по 11 липня 2018 року у розмірі 3607,00 грн.

Між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях.

Підставою для стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних позивачем зазначено посилання на ч. 2 ст. 625 ЦК України.

На підтвердження позовних вимог позивач надала виконавчий лист, виданий Дніпровським районним судом м. Києва 22 грудня 2017 року на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року (а.с.7).

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідач ОСОБА_2 скористався своїм правом подачі відзиву до позову, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі через необґрунтованість та ненадання належних та допустимих доказів.

Відповідач ОСОБА_3 не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Отже, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Судом встановлено, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року набрало законної сили 15 травня 2018 року, однак на даний час відповідачем ОСОБА_2 не виконано.

Тому інфляційні витрати та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання підлягають стягненню з 15 травня 2018 року, виходячи з такого розрахунку: з урахуванням встановленого індексу інфляції та суми простроченого грошового зобов'язання за період з 15 травня 2018 року по 01 серпня 2018 року - 207020,82 грн. х індекс інфляції 0,993 (100,0 х100,0 х99,3) - 207020,82 грн. інфляційні втрати складають у сумі мінус 1449,14 грн.

Оскільки інфляційні втрати становлять у розмірі мінус 1449,14 грн., тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Так, з урахуванням прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 207 020,82 грн. та строку прострочки - за період з 15 травня 2018 року по 01 серпня 2018 року (58 днів) три відсотки річних складають: 207020,82 грн. х 58 дн. х 3%: 365 дн. = 986,89 грн.

Позивач просить про солідарне стягнення з відповідачів інфляційних втрат та трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Солідарний обов»язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов»язання (ст. 541 ЦК України).

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя - автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову НОМЕР_1, у розмірі 207 020 (двісті сім тисяч двадцять) грн. 82 коп., що становить 1/2 частину вартості даного автомобіля. Однак зі змісту зазначеного рішення вбачається відсутність грошових зобов'язань ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_1.

Отже, за встановлених обставин позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з грудня 2017 року по липень 2018 року у розмірі 11204,03 грн. та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 11 грудня 2017 року по 11 липня 2018 року у розмірі 3607,00 грн., підлягають задоволенню частково: стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 15 травня по 11 липня 2018 року у розмірі 986 (дев'ятсот вісімдесят шість) грн. 89 коп. В решті вимог відмовити.

Позивач просить стягнути пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 11 грудня 2017 року по 11 липня 2018 року у розмірі 39135,28 грн.

За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою,порукою,гарантією,заставою,при триманням,задатком.

Стаття 547 ЦК України встановлює письмову форму правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується,якщо це встановлено договором або законом.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Підставою для нарахування пені позивач зазначає положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Так, ст. 1 цього Закону передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі,що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст. 3 зазначеного Закону розмір пені, передбаченої статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України,що діяла у період, за який сплачується пеня.

З урахуванням того, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства,установи та організації незалежно від форм власності та господарювання,а також фізичні особи-суб'єкти підприємницької діяльності та не може бути застосований до правовідносин, що виникли між сторонами,тому позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, розмір якої обчислюється з урахуванням подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 11 грудня 2017 року по 11 липня 2018 року у сум 39135,28 грн. не підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінює у 78183,33 грн.

На підтвердження позовних вимог позивач надала суду висновок експерта № 1-04/07 за результатами проведеного психологічного дослідження від 04 липня 2018 року, відповідно до якого орієнтований еквівалент компенсації моральних страждань, завданих ОСОБА_1, внаслідок позбавлення права власності на майно, становить 21 мінімальну заробітну плату (а.с. 10-13).

При з'ясуванні фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст.1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов'язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв'язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв'язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв'язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

У пункті 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 цієї постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Враховуючи роз'яснення, що містяться у п.9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач у зв'язку з пошкодженням автомобіля та необхідністю проведення ремонту, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, інших обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд враховує, що стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода укладається у фізичному болі і стражданнях, що особа випробувала в зв'язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, що фізична особа випробувала в зв'язку з протиправним поводженням у відношенні неї; у душевних стражданнях, що фізична особа випробувала в зв'язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації.

Підставою для пред'явлення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивач зазначає про невиконання відповідачами рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року, внаслідок чого вона зазнала душевних страждань.

Згідно роз'яснень, що містяться у пункті 2 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування морального(немайнового) шкоди" спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, у випадках, передбачених нормами цивільного законодавства та іншими законодавчими актами, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Встановлені правовідносини між сторонами не передбачають стягнення моральної шкоди.

З урахуванням викладеного суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних про стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 78183,33 грн..

Позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення договору про надання правової допомоги та документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

За встановлених обставин позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. задоволенню не підлягають.

При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за позовні вимоги майнового характеру в сумі 704,80 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 704,80 грн. за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, відповідно до Закону України "Про судовий збір".

Однак, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 704,80 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв'язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір майнового характеру виходячи з такого розрахунку.

Оскільки загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 986,89 грн., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 14,01 грн. (986,89 грн. х 100% : 53946,31 грн. = 2 % х 704,80 грн.).

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 22, 23, 509, 546, 547, 548, 549, 551, 598, 599, 600, 604-609, 625, 1046, 1047, 1049, 1167 ЦК України, Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань», Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", п.п. 3, 4, 5, 7, 9 постанови Пленуми Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 142, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, стягнення трьох відсотків річних, пені та інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов'язання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 15 травня по 11 липня 2018 року у розмірі 986 (дев'ятсот вісімдесят шість) грн. 89 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2, витрати по сплаті судового збору у розмірі 14 (чотирнадцять) грн. 01 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15 лютого 2019 року.

Суддя Н.Є.Арапіна