Дата документу 11.02.2019 Справа № 186/1615/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 186/1615/17 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/589/19 ОСОБА_1
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький Апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Воробйової І.А.

ОСОБА_2

За участю секретаря: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 23 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 10.09.2015 року між нею та відповідачем було укладено договір позики на суму 5000 грн., зі строком повернення грошових коштів до 31.12.2015 року зі сплатою відсотків за користування у розмирі 10% від суми.

10.12.2015 року відповідач повторно взяла у неї в борг 5000 грн. зі сплатою 10% за користування коштами строком повернення до 10.12.2015 року.

В підтвердження факту укладання договору позики та одержання від ОСОБА_4 грошей у зазначеній сумі, відповідач написала розписки.

Зазначає, що відповідач не виконала своїх зобовязань за договором позики та не повернула борг у зазначеній сумі.

На її вимоги щодо повернення грошових коштів відповідач не реагує, добровільно повернути кошти не бажає.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 10 000,00 грн., 25 000,00 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобовязання, 2500,00 грн. - інфляційне збільшення, 570,00 грн. - 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення та судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Заочним рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 23 березня 2018 року позовну заяву задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 10 вересня 2015 року та від 10 грудня 2015 року року у розмірі: 10 000,00 грн. - сума основного боргу, 25 000,00 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобовязання, 2500,00 грн. - інфляційне збільшення, 570,00 грн. - 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, судовий збір в розмірі 640,00 грн., а всього загальну суму 38 710 грн. 00 коп.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду ухвалено без наладженого повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи та без зясування обставин справи. Судом не враховано той факт, що борг сплачено в повному обсязі, а тому безпідставно стягнуто пеню, яка взагалі не була передбачена умовами позики. Не наведено розрахунків стягуваних сум. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, котрим в позовних вимогах відмовити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати судове рішення частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення частково та ухвалює нове рішення у відповідній частині у випадку неповного зясування обставин, що мають значення для справи.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 10 вересня 2015 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_3 позику в розмірі 5 000 грн., з виплатою 10 % від суми позики на місяць, зі строком погашення до 31 грудня 2015 року.

Згодом, 10 грудня 2015 року ОСОБА_4 надала ОСОБА_3 позику в розмірі 5 000 грн., під 10 % на місяць, зі строком погашення до 31 січня 2016 року.

У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань, станом на 10 грудня 2017 року за вказаними договорами позики утворилась заборгованість в розмірі 38 070 грн., з яких: 10 000 грн. основна заборгованість, 25 000 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязання, 2 500 грн. індекс інфляції за весь час прострочення, 570 грн. три проценти річних від простроченої суми.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, та такими, що ґрунтуються на належних доказах.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності будь-якої заборгованості у відповідача за зазначеними договорами позики колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені жодними належними доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, ОСОБА_3 посилається в апеляційній скарзі на аудіозапис розмови з позивачем, який свідчить про повне виконання нею свого обовязку з повернення суми позики. Проте колегія суддів відхиляє даний довід, оскільки факт повернення боргу має бути підтверджено виключно письмовими доказами.

Отже висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення основної суми боргу колегія суддів вважає законним та обґрунтованим.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком суду про стягнення з відповідача суми індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, колегія суддів приймає довід апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо незаконності стягнення з неї пені за несвоєчасне виконання зобовязання.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи з системного аналізу зазначених правових норм, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції незаконно задовольнив зазначені вимоги позовної заяви, оскільки виходячи зі змісту наданих позивачем копій розписок, ними не було встановлено обовязок відповідача по сплаті будь-якої неустойки. Так, зі змісту розписки від 10 вересня 2015 року не вбачається обовязку відповідача навіть по сплаті відсотків за користування позикою. А розписка від 10 грудня 2015 року містить вимогу про сплату процентів за користування коштами в розмірі 10 % від суми позики на місяць. Проте позовна заява ОСОБА_4 не містить вимоги про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за відсотками.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

У звязку з викладеним, рішення суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобовязанняпідлягає скасуванню, із відмовою в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 23 березня 2018 року по цій справі, про задоволення позову в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобовязання скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_5 пені за несвоєчасне виконання зобовязання.

В решті заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 23 березня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 15 лютого 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: І.А. Воробйова

ОСОБА_2