Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 645/42/17

провадження № 61-33530св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

судді: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова в складі судді Бондаренко І. В. від 11 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду в складі колегії суддів: Бровченко І. О., Швецової Л. А., Кружиліної О. А. від 18 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідача про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, примусове виселення, вказуючи, що позивач є власником квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Вона не проживала протягом тривалого часу в цій квартирі. Зі своїм сином, ОСОБА_3 , позивач досягла домовленості про те, що поки квартира їй не потрібна, в ній мешкатиме син зі своєю сім`єю - дружиною, відповідачем у справі, та їх дитиною. Фактично між ними виникли правовідносини з договору передачі квартири в користування, який був безоплатний та укладений на невизначений строк.

Оскільки спірна квартира потрібна позивачеві для особистого проживання, вона повідомила про це сина та в серпні 2016 року направила відповідачеві повідомлення про необхідність звільнення займаної квартири, надавши час для виселення 3 місяці. Незважаючи на те, що договір є припиненим, відповідач продовжує користуватись належною позивачеві квартирою. Просила суд виселити відповідача з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вимог щодо виселення чоловіка відповідача, ОСОБА_3 , та їх з відповідачем неповнолітніх дітей - позивачем не заявлено, відтак, договір найму не може вважатись припиненим, суд вважав, що в даному випадку положення статті 169 ЖК України не можуть бути застосовані, оскільки позивачем, на порушення вимог статті 60 ЦПК України 2004 року, не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачем права власника на користування житловим приміщенням квартири, яка складається з двох житлових кімнат, та доказів неможливості спільного проживання позивача та відповідача.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року залишено без змін.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про неможливість застосування до виниклих правовідносин статті 169 ЖК України, оскільки, як вважають суди, позивачем не надано доказів порушення відповідачем права власника на користування житловим приміщенням квартири та доказів неможливості спільного проживання позивача та відповідача. Проте, така позиція є невірною, оскільки в разі припинення договору найму на підставі необхідності квартири власнику для особистого проживання, припинення договору та виселення здійснюється незалежно від того, чи є можливість спільного проживання.

Узагальнені доводи заперечення на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у яких просить вищевказану касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Указує, що оскаржувані рішення є законними та обґрунтованими, такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права при повному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для вирішення справи та висновки яких в повному обсязі відповідають обставинам справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 645/42/17 з Фрунзенського районного суду м. Харкова.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 1999 року.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку, видану КП «Жилкомсервіс» № 2213 від 05 серпня 2016 року, в спірній квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та постійно проживають: ОСОБА_4 , син позивача - власника квартири, ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_3 та невістка позивача, а також їх неповнолітні діти - ОСОБА_3 , 2003 року народження, ОСОБА_5 , 2008 року народження, та ОСОБА_6 , 2011 року народження.

ОСОБА_3 зі своєю дружиною та дітьми, проживають в спірній квартирі зі згоди позивача.

29 серпня 2016 року ОСОБА_1 письмово повідомила ОСОБА_2 про те, що спірна квартира необхідна позивачеві для власного проживання, у звязку із чим попередила відповідача про припинення досягнутих домовленостей щодо проживання в квартирі та просить виселитись з неї протягом 3 місяців.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.

Судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири, у якій зареєстрована, але не проживає, оскільки постійно проживає в іншому житловому приміщенні, її син перебуває у шлюбі з відповідачем, у зв`язку із чим остання була вселена до належного позивачу спірного житлового приміщення, яка як власник цього майна надала право відповідачу користуватися ним.

Відповідач спільно з власником спірної квартири ніколи не проживала, спільним побутом пов`язана не була, про що не заперечувалось сторонами.

Відповідач вселилася у спірну квартиру як дружина сина власника квартири. Доказів того, що відповідач вела спільне господарство, проживала однією сім`єю із власником і була членом її сім`ї суду не надано.

Тому право користування квартирою позивача у ОСОБА_2 виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Так, суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідач користувалась спірною квартирою під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для її виселення із приміщення, яка належить позивачу на праві власності, набутому в установленому законом порядку.

За таких підстав, колегія суддів вважає наявними підстави для виселення відповідача з спірного займаного житлового приміщення з підстав, передбачених статтею 406 ЦК України.

Зазначеного висновку й дійшов Верховний Суд України у постанові № 6-158цс14, від якого і не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові № 14-298цс19 від 21 серпня 2019 року.

Враховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог на підставі статті 412 ЦПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 400, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 - без надання іншого житлового приміщення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів попередніх інстанцій втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун