Справа № 453/467/17 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1069/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар -Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта Вуйцік О.Б. , позивача ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Вуйцік Ольги Богданівни на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 20 лютого 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Микитина В.Я., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 26.04.2017 року звернулася у суд із позовом до відповідача - ОСОБА_4 , в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 31.08.2004 року між сторонами було зареєстровано шлюб, котрий було розірвано рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 31.05.2018 року. Відповідач є власником спірної квартири, право власності на яку оформлено до реєстрації шлюбу з позивачем. Позивач вселилася туди у листопаді 2006 року, а зареєструвала там своє місце проживання у грудні 2010 року. Виходячи з того, що при наявних незадовільних умовах проживати у спірній квартирі, а особливо з малолітньою дитиною, було неможливо, у серпні 2007 року позивач, виходячи у першу чергу з необхідності забезпечення їх з відповідачем малолітній дитині належних умов проживання, з дозволу відповідача розпочала у цій квартирі капітальний ремонт, який було звершено у квітні 2008 року. Вартість таких ремонтних робіт спірної квартири склала близько 50 000 грн. 00 коп., що у еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на дату завершення ремонтних робіт (квітень 2008 року) становило близько 10 000 доларів США. Інвентаризаційна вартість спірної квартири станом на дату оформлення відповідачем права власності на неї (серпень 2007 року), становила 16 389 грн. 00 коп., а тому переконана, що внаслідок проведених нею невід`ємних поліпшень, вартість такої квартири істотно збільшилася, а її експлуатаційні параметри суттєво покращились. При цьому, істотне збільшення вартості спірної квартири відбулось внаслідок особистих трудових та грошових витрат позивача, яка, зокрема, працювала особисто при ремонтних роботах, 10 000 грн. 00 коп. вона отримала від своєї матері, яка працює за межами України, а 40 000 грн. отримала від ТзОВ «Благо-Інвест» за укладеним 06.08.2007 року договором позики, забезпеченого порукою, де поручителями виступили її рідні брат та сестра, а також іпотекою, предметом якої був власний будинок позивача, розташований у с. Межиброди Сколівського району Львівської області. Позивач зазначає, що відповідач, на відміну від неї, участі у ремонті квартири не приймав а ні трудовими, а ні грошовими затратами, як і не погоджувався бути її поручителем при отриманні позики, або ж передати в іпотеку спірну квартиру. Натомість, у квітні 2017 року відповідач почав вимагати від позивача виселитись разом із їх сином із спірної квартири, так як він звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу, а також мотивуючи відсутністю у неї прав на спірну квартиру, що вона вважає вкрай несправедливим. За таких обставин, позивач, посилаючись на положення ст. 361 ЦК України, ст. ст. 61, 62 СК України, за захистом своїх прав майнового характеру звернулася до суду із даним позовом із обраним нею способом захисту про визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 20 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішення, таке в апеляційному порядку оскаржив відповідач - ОСОБА_4 Вважає вказане рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що він - ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 : Ѕ належить на підставі свідоцтва про право власності від 27.12.1993 року та Ѕ на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.08.2007 року після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначає, що у спірній квартирі протягом 2007-2008 років було виконано ремонт кухні, коридору, об`єднано ванну кімнату з санвузлом, влаштовано індивідуальне опалення, що підтверджується висновком експерта № 3774-3776 від 28.03.2018 року, однак суд першої інстанції з посиланням на вимоги ст. 62 СК України не взяв до уваги той факт, що ремонт у житлових кімнатах не проведений, в підтвердження чого у матеріалах справи містяться фото таблиці, оцінка яким судом не надана, що свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд, задовольняючи позовні вимоги, зазначаючи про те, що розмір здійснених поліпшень у квартирі може становити близько 25-30%, підмінив експертну установу, вирішивши питання, яке належить до компетенції експертів, оскільки потребує спеціальних знань у галузі, іншій ніж право. Позивач, у свою чергу, такого питання не ставила, знаючи про те, що суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта. А тому вважає, що рішення суду ґрунтується на припущеннях, що є неприпустимим при ухваленні судового рішення.

Одночасно звертає увагу на те, що сам по собі факт здійснення поточного, чи навіть капітального ремонту квартири, що є особистою приватною власністю одного з подружжя, ще не може бути достатньою підставою для визнання цієї квартири спільною власністю подружжя, оскільки всі дорослі члени сім`ї повинні піклуватись про підтримання житла, в якому вони проживають на правах члена сім`ї, у належному стані. В даному випадку позивач має право на заявлення вимог про відшкодування частини витрат, понесених нею на переобладнання, перебудов, поліпшення житлових умов у спірній квартирі, однак з такою вимогою позивач не зверталась.

Вважає хибним висновок суду про те, що ремонт у спірній квартирі здійснено за особисті кошти позивача, отримані від її матері та за договором позики з ТзОВ «Благо-Інвест», оскільки один з подружжя несе солідарну відповідальність за борги другого подружжя.

Просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 20 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про задоволення позовних вимог. Зокрема, суд застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню у спірних правовідносинах. Суд вірно встановив, що істотне збільшення вартості квартири АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві особистої власності збільшилось внаслідок особистих грошових затрат, вартості капітального ремонту, проведеного власними силами. Просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 20.02.2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , копія якого міститься у матеріалах справи (т. 1 а. с. 8), 31.08.2004 року сторонами у справі зареєстровано шлюб, про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського обласного управління юстиції складено актовий запис № 2022.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого міським відділом РАЦС Львівського міського управління юстиції від 05.03.2005 року на підставі актового запису № 1218 (т. 1 а. с. 9), від шлюбу сторони у справі мають спільного сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Сколівського районного суду Львівської області, ухваленого 31.05.2018 року у цивільній справі № 453/341/17, провадження № 2/453/58/18, за позовом ОСОБА_4 , яке після його апеляційного оскарження, 11.12.2018 року набрало законної сили (т. 2 а. с. 125, 126-127). Після розірвання шлюбу малолітній син сторін залишився проживати із позивачем та перебуває на її утриманні.

Також встановлено, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно набуто позивачем на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 27.12.1993 року виконкомом Сколівської міської Ради народних депутатів на підставі його розпорядження № 121 від 23.12.1993 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.08.2007 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюком В.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 1235, після смерті його батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Копії вказаних свідоцтв містяться у матеріалах справи (т. 1 а. с. 11, 15).

Згідно технічного паспорта, виготовленого КП ЛОР «Стрийське МБТІ» від 28.05.2008 року, копію якого позивачем долучено до матеріалів справи (т. 1 а. с. 18-19), квартира АДРЕСА_1 , має загальну площу 50, 6 кв. м, розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з двох кімнат житловою площею 28, 9 кв. м, кухні площею 8, 3 кв. м, вбиральні площею 0, 8 кв. м, ванної кімнати площею 2, 6 кв. м, коридору площею 7, 0 кв. м, комори площею 0, 6 кв. м., лоджії площею 2, 4 кв. м., інвентаризаційна вартість квартири становить 16 389 грн. 00 коп.

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 - з 23.11.2006 року, ОСОБА_6 - з 17.03.2005 року та ОСОБА_2 - з 03.12.2010 року, що стверджується долученою до матеріалів справи копією будинкової книги, яка міститься у матеріалах справи (т.1 а. с. 17). Як ствердила позивач, вона з відповідачем та їх дитиною вселились у спірну квартиру у кінці листопада 2006 року. Дана обставина відповідачем не заперечується.

Згідно висновку експерта № 3774-3776 від 28.03.2018 року, проведеної в межах справи, судової оціночно-будівельної експертизи (т. 1 а. с. 193-202), і який покладений в основу рішення, встановлено, що у 2007-2008 роках у квартирі проведено наступні ремонтні (будівельні) роботи по переплануванні та капітальному ремонту квартири: замінено старі дерев`яні вікна, внутрішні підвіконники та зовнішні зливи на нові металопластикові, замінено міжкімнатні двері на нові, встановлено нові вхідні броньовані двері, замінено старе покриття підлоги на нове (керамічну плитку), влаштовано у кухні підлогу з підігрівом, проведено оздоблення стін та стель: водоемульсійне пофарбування, облаштування керамічною плиткою, шпалерами, замінено електропроводку та інженерне обладнання, влаштовано індивідуальне опалення замість центрального, замінено нові нагрівальні, сантехнічні і газові прилади, влаштовано нові радіатори, переплановано ванну кімнату, збільшивши її площу за рахунок площі туалету, комори та демонтажу внутрішніх перегородок, влаштовано нові перегородки для приміщення ванни та інші (т. 1 а. с. 195 абз. 2).

Висновком експерта № 3774-3776 від 28.03.2018 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи встановлено, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на 16.08.2007 року, могла становити 206 144 грн. 00 коп.

Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на квітень 2008 року, могла становити 262 551 грн. 00 коп.

Ринкова вартість невід`ємних поліпшень, здійснених позивачем у квартирі АДРЕСА_1 , станом на момент завершення ремонтних будівельних робіт, тобто на квітень 2008 року, могла становити 54 737 грн. 00 коп.

Суд також встановив, що фінансування проведених ремонтних будівельних робіт проводилось з особистих коштів позивача, якою надано оригінали платіжних документів, які свідчать про придбання будівельних матеріалів та інших товарів для проведення капітального ремонту квартири АДРЕСА_1 (т. 2 а. с. 86-119), врахувавши докази про отримання позивачем коштів у сумі 40 000 грн. 00 коп. від ТзОВ «Благо-Інвест» за договором позики, що документально підтверджується долученою до матеріалів справи копією Договору позики № 33/07 від 06.08.2007 року (т. 1 а. с. 25). При цьому, у відповідності до п. 2 вказаного договору призначенням позики визначено «на ремонт житла». Зобов`язання позивача за Договором позики № 33/07 від 06.08.2007 року забезпечено порукою (Договір від 08.08.2007 року - т. 1 а. с. 26 -28), поручителями у якій виступили ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є братом та сестрою позивача. Крім того, як вбачається з долученої до матеріалів справи копії Договору іпотеки від 20.09.2007 року (т. 1 а. с. 29-30), у якості забезпечення виконання зобов`язання за договором позики позивачем було передано ТзОВ «Благо-Інвест» в іпотеку житловий будинок, який належить позивачу на праві особистої приватної власності, за адресою: АДРЕСА_4 . Крім того, позивача у період з квітня 2007 року по серпень 2014 року отримала 13 020 Євро від її матері (оригінали виписок з рахунку в іноземній валюті - т. 2 а. с. 120-123), частину яких було використано для проведення капітального ремонту квартири АДРЕСА_1 , а частину використано на повернення позики із чистими внесками та адміністративними витратами. Згідно копії листа ТзОВ «Благо-Інвест» від 2014 року, зобов`язання за договором позики позивачем виконано у повному обсязі (т. 1, а. с. 34).

Розглядаючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок проведених позивачем ремонтних робі, збільшилась вартість квартири, а тому задоволення позову про визнання квартири спільною сумісною власністю буде у повній мірі справедливим по відношенню до позивача і забезпечить дотримання принципу верховенства права при вирішенні даного спору.

Проте з обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5)земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із роз`ясненнями, що надані у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року вересня 2016 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Таким чином, при вирішенні спору в частині визнання спірної картири спільним сумісним майном подружжя судом має бути враховано, що майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції не враховував, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначала, що внаслідок виконаних нею ремонтно-будівельних робіт, які були зроблені за її особисті кошти, вартість належної відповідачу квартири значно зросла, а отже це майно можливо визнати спільною власністю подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що збільшення вартості майна в період спільного проживання сторін відбулось на 54 737 грн. 00 коп., виходячи з порівняльного аналізу вартості об`єкта до та після поліпшення: (54 737,00 - 56 407, 00), що підтверджується висновком експерта №3774-3776 від 28.03.2018 року і не спростовується самою позивачкою. Відповідач не заперечив того факту, що ремонтні роботи проводились за особисті кошти позивача, отриманих позивачем в ТзОВ «Благо-Інвест» та позичених у своєї матері, погашення яких здійснювалось протягом спільного сумісного проживання.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу, що таке збільшення відбулось хоча і за особисті кошти позивача, що не заперечується відповідачем, однак під час спільного проживання, і таке є покращення умов проживання сім`ї.

Таким чином, з урахуванням вартості проведених робіт у квартирі її колишнього чоловіка, позивач вправі лише вимагати від подружжя-власника грошової компенсації своїх внесків.

Отже, відповідно до частини першої статті 62 СК України позивачкою не доведено, яке саме майно відповідача за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя і яка частка майна може бути визнана за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Матеріали справи не містять жодних доказів про істотність збільшення вартості майна у відсотковому відношенні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував і прийшов помилкового висновку про те, що затрачені позивачкою кошти на проведення ремонту спірної квартири, дають підстави для визнана об`єкта права спільною сумісною власності подружжя.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинами справи; 4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Вуйцік Ольги Богданівни - задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 20 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді Бойко С.М.

Ніткевич А.В.