ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7276/18Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/37/19 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

за участю представника апелянта - ОСОБА_1,

правонаступника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу № 607/7276/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 16 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що з 29 вересня 2014 року по 21 травня 2018 року він перебував із відповідачкою в шлюбі. За яас спільного проживання ними було придбано автомобіль «Renault SANDERO», 2011 року випуску, який є спільною сумісною власністю. Однак, не дивлячись на це, відповідачка без його згоди, відчужила даний автомобіль, а кошти використала на власний розсуд.

З цих підстав ОСОБА_4 просив, з урахуванням змінених позовних вимог, стягнути з ОСОБА_3 в його користь 78200 грн. компенсації 1/2 частини реальної вартості спірного автомобіля.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 78200 (сімдесят вісім тисяч двісті) гривень компенсації 1/2 вартості автомобіля.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, подала на вказане рішення суду апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції в рішенні суду необгрунтовано зазначено про те, що сторони спільно не проживають з лютого 2018 року, тоді як в ході розгляду справи про розірвання шлюбу сторони повідомили про початок ведення окремого господарства у березні 2018 року (без зазначення конкретної дати), про що зазначено в рішенні від 21 травня 2018 року, яким шлюб між сторонами було розірвано.

Також судом в рішенні безпідставно зазначено про продаж нею спірного автомобіля в травні 2018 року, тоді як фактично автомобіль було продано 27 березня 2018 року.

Крім цього, позивач не заявляв вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним, що не давало суду підстав для стягнення компенсації 1/2 частини вартості відчуженого майна.

Судом першої інстанції не досліджувалось, за які кошти було придбано автомобіль, а тому суд передчасно дійшов до висновку про його належність до спільної власності.

Зазначає, що відчуження спірного автомобіля відбулось в період шлюбу та під час ведення спільного господарства, а отримані кошти в розмірі 22800 грн. витрачені на потреби сім"ї (придбання хролодильника). Однак, суд безпідставно взяв до уваги висновок експерта щодо вартості автомобіля від 20 червня 2018 року, та визначив вартість автомобіля в розмірі, який набагато перевищує ціну, за який його було фактично продано.

Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому в січні 2019 року до апеляційного суду, представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу, посилаючись на те, що доводи апелянта про те, що автомобіль було реалізовано в період спільного проживання сторін, не відповідають дійсності, оскільки позовна заява про розірвання шлюбу надійшла до суду 12 березня 2018 року, а договір купівлі-продажу автомобіля укладено 27 березня 2018 року.

Вказує, що перед укладанням договору купівлі продажу апелянт повинна була отримати письмову згоду позивача. Разом з тим, в рішенні суду про розірвання шлюбу від 21 травня 2018 року встановлено факт, що сторони не проживають спільно, не ведуть спільного побуту та між ними відсутні будь-які подружні відносини із березня 2018 року. Таким чином, вказані обставини виключають будь-яку можливість продажу спірного автомобіля в інтересах сім`ї та реалізацію коштів, зокрема, покупку холодильника в інтересах сім'ї.

Крім того, ОСОБА_4 при поданні позову був невідомий той факт, що спірний автомобіль проданий, а тому він не міг зазначати про намір оскарження договору купівлі-продажу автомобіля.

Позивачем відповідно до вимог чинного законодавства здійснено оцінку ринкової вартості майна, що підлягає розподілу, станом на час звернення до суду із відповідною позовною заявою. Натомість, покупцем є ОСОБА_6 (батько відповідачки), якому спірний автомобіль продано за суму, яка є меншою від середньої ринкової вартості аналогічного транспорту.

Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

З 29 вересня 2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2018 року.

В даному шлюбі у них народилася одна дитина - син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, виданим Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 11 травня 2016 року.

За час перебування у шлюбі - 14 березня 2015 року, сторонами придбано автомобіль «Renault SANDERO», 2001 року випуску, р.н. НОМЕР_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 14 березня 2015 року.

Відповідно до договору купівлі продажу від 27 березня 2018 року ОСОБА_3 (Продавець) продала ОСОБА_6 (покупець) автомобіль «Renault SANDERO», 2011 року випуску, р.н. НОМЕР_1. За домовленістю сторін, ціна договору складає 22800 гривень (п.3 договору).

Згідно висновку №1052/18 експертного автотоварознавчого дослідження судового експерта Мазура Михайла Степановича (свідоцтво НОМЕР_5 від 14 грудня 2012 року, видане Центральною експертно-кваліфікаційною комісією при Міністерстві юстиції України) від 20 червня 2018 року, середня ринкова вартість колісного транспортного засобу «Renault SANDERO», 2011 року випуску, становить 156400 гривень.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину), якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 08 квітня 2015 року № 6-7цс15.

Відповідно до ч.2 ст.81 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2018 року, справа №607/3943/18, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено. Дане рішення набрало законної сили.

Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що сторони із березня 2018 року проживають окремо, між ними втрачено почуття поваги та взаєморозуміння, кожен з них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства.

Однак, при розгляді справи про поділ спільного майна подружжя судом першої інстанції в рішенні помилково зазначено, що сторони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства з лютого 2017 року.

Разом з тим, 27 березня 2018 року ОСОБА_3 продала спірний автомобіль без згоди позивача.

Так, згідно з ч.1 ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року, справа №127/7029/15-ц, відступивши від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17.

З матеріалів справи вбачається, що вибуття спірного транспортного засобу 27 березня 2018 року із спільної сумісної власності подружжя відбулось поза волею позивача, а кошти були використані не в інтересах сім'ї. Адже із березня 2018 року сторони не підтримували шлюбні відносини, не вели спільного господарства і не мали спільного сімейного бюджету, що підтверджено преюдиційним судовим рішенням від 21 травня 2018 року про розірвання шлюбу між сторонами.

Крім того, відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували отримання коштів від продажу спірного автомобіля подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сім'ї.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачка без згоди позивача розпорядилася автомобілем «Renault SANDERO», 2001 року випуску, р.н. НОМЕР_1, який є спільною сумісною власністю подружжя, на власний розсуд, то позивач має право на грошову компенсацію 1/2 вартості транспортного засобу.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що за кошти, отримані від продажу спірного автомобіля, в інтересах сім'ї було придбано холодильник вартістю 14750 грн., в підтвердження чого надано товарний чек від 10 квітня 2018 року, оскільки у вказаному товарному чеку не вказано, хто покупець, а також на той момент подружжя проживало окремо.

Таким чином, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта про те, що відчуження спірного автомобіля відбулось в період спільного ведення господарства за взаємною згодою сторін.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що єдиним способом захисту порушених прав позивача, є отримання компенсації, яка дорівнює половині реальної вартості проданого без згоди позивача автомобіля.

Разом з тим, як вбачається із договору купівлі продажу від 27 березня 2018 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_6 автомобіль «Renault SANDERO», 2011 року випуску, р.н. НОМЕР_1, ціна договору складає 22800 гривень. Однак, ціна договору встановлена виключно за домовленістю сторін та без звіту з експертної оцінки визначення ринкової вартості транспортного засобу, а відтак колегія суддів приходить до переконання, що ціна автомобіля, яка зазначена в договорі (22800 гривень) не може вважатись належним та допустимим доказом реальної вартості спірного автомобіля.

Позивачем відповідно до вимог чинного законодавства здійснено оцінку ринкової вартості майна, що підлягає розподілу станом на час звернення до суду із відповідною позовною заявою.

Як вбачається висновку №1052/18 експертного автотоварознавчого дослідження судового експерта Мазура М.С. від 20 червня 2018 року, середня ринкова вартість спірного автомобіля становить 156 400 гривень. Іншого висновку оцінки ринкової вартості спірного автомобіля відповідачем надано не було.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право позивача підлягає судовому захисту, шляхом стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 компенсації 1/2 частини вартості автомобіля в сумі 78 200 гривень.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на допущену судом першої інстанції на стор.3 рішення описку щодо зазначення про відчуження автомобіля в травні, а не березні 2018 року, оскільки вказана обставина є несуттєвою та жодним чином не вплинула на правильність висновків суду.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовільняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 12 лютого 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи