Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 372/1790/16

провадження № 61-21509 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»;

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року у складі судді Болобана В. Г. та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 14 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 66 тис. доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком до 13 серпня 2038 року.

У той же день для забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким остання зобов?язалася відповідати солідарно із позичальником за виконання зобов?язань за кредитним договором.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором від 14 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором від 14 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1

Позичальник, як і поручитель, зобов?язань за кредитним договором належним чином не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 49 747 доларів 26 центів США та за відсотками у розмірі 12 598 доларів 97 центів США.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Альфа-банк» просило суд стягнути з відповідачів солідарно на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені банком судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком не підтверджено належними та допустимими доказами переходу до нього права вимоги за кредитним договором та договором поруки, що встановлено рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили. Крім того, пред?явивши 20 лютого 2015 року вимогу до поручителя про дострокове повернення заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов`язання і протягом шести місяців, як це передбачено частиною четвертою статті 559 ЦК України, мав право пред`явити позов до поручителя, проте банк звернувся з позовом до суду 07 липня 2016 року, тобто із пропуском строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що 20 лютого 2015 року банк пред?явив вимогу до відповідачів про дострокове повернення кредиту, змінивши таким чином строк виконання основного зобов?язання. Проте з позовом до суду банк звернувся 07 липня 2016 року, тобто із пропуском строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

На підтвердження переходу до ПАТ «Альфа-Банк» прав вимоги за кредитним договором та договором поруки належних та допустимих доказів позивачем не надано.

Крім того, відсутні докази отримання ОСОБА_1 коштів за кредитним договором, що встановлено рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили. При цьому, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року провадження у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 серпня 2008 року за період часу з 14 серпня 2008 року по 01 січня 2015 року закрито на підставі частини другої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 372/1790/16 з Обухівського районного суду Київської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, укладаючи договір відступлення права вимоги, сторони не обумовлювали змін щодо обсягу прав і обов`язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тому до позивача перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи розмір обсягу відповідальності як позичальника, так і поручителя. Відповідні докази на підтвердження переходу до банку прав вимоги за кредитним договором та договором поруки були надані суду. Також банк вважав, що строк пред?явлення вимоги до поручителя ним не пропущено, оскільки строк виконання основного зобов?язання визначено до 13 серпня 2038 року.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 серпня 2008 року ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 66 тис. доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком до 13 серпня 2038 року.

У той же день для забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким остання зобов?язалася відповідати солідарно із позичальником за виконання зобов?язань за кредитним договором.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором від 14 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором від 14 серпня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1

20 лютого 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до відповідачів із вимогою про дострокове повернення кредиту за кредитним договором від 14 серпня 2008 року (а.с. 223).

Позичальник, як і поручитель, зобов?язань за кредитним договором належним чином не виконували, на вимоги не реагували, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 01 липня 2016 року, становила: заборгованість за кредитом у розмірі 49 747 доларів 26 центів США та за відсотками у розмірі 12 598 доларів 97 центів США.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року, що набрало законної сили, у задоволенні позову ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 18-19).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у справі у зв`язку з наявністю судового рішення Обухівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року, що набрало законної сили, про той самий предмет спору та між тими ж сторонами відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року скасовано, а провадження у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 серпня 2008 року за період часу з 14 серпня 2008 року по 01 січня 2015 року закрито (а.с. 205-207).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга року публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення частково не відповідають.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і далі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Вирішуючи спір, суди дійшли правильного висновку про те, що 14 серпня 2008 року ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 66 тис. доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком до 13 серпня 2038 року.

Суд зазначив, що розрахунок заборгованості, який надав позивач разом із позовною заявою, визначає початок правовідносин із 14 червня 2008 року, а перший за графіком платіж вказується 18 червня 2012 року, при цьому відповідно до умов Додатку № 1 до кредитного договору перший платіж визначений 10 вересня 2008 року. Тобто в розрахунку не взято до уваги період з 14 червня 2008 року по 18 червня 2012 року, що не дало змоги суду першої інстанції встановити дійсний розмір заборгованості.

Крім того, пунктом 3.1 кредитного договору зазначено, що позичальник зобов`язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом щомісяця.

З урахуванням цього, з метою встановлення дійсного розміру заборгованості, явка позивача була визнана судом обов`язковою, а також направлений запит позивачу про витребування оригіналів кредитного договору, договору поруки, додатків до цих договорів та надання суду розрахунку заборгованості. Позивач був належним чином повідомлений, однак не надав суду відповідні докази. Зважаючи на ці обставини, а також на відсутність фінансово-бухгалтерських документів, суд зазначив, що він позбавлений можливості дослідити та встановити дійсний розмір заборгованості за кредитом та відсотками, а тому відмовив у позові про стягнення заборгованості.

При цьому, відмовляючи в позові до поручителя суди обґрунтовано послались також на те, що пред?явивши 20 лютого 2015 року вимогу до поручителя про дострокове повернення заборгованості, банк у силу частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, проте банк звернувся з позовом до суду 07 липня 2016 року, тобто із пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Крім того, ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року провадження у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором від 14 серпня 2008 року за період часу з 14 серпня 2008 року по 01 січня 2015 року закрито (а. с. 205-207).

В частині позовних вимог банку про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, нарахованих після 01 січня 2015 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Ураховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів після 20 лютого 2015 року (пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року скасувати в частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за кредитним договором.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення відсотків за кредитним договором відмовити.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта