ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/51/19 Справа № 212/1934/18 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (далі - ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат") про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, мотивуючи його тим, що його трудовий стаж становить 32 року 09 місяців, з 03 лютого 1998 року по 10 липня 2017 року працював машиністом бурової установки шахти Гвардійська. 17 грудня 2005 на шахті Гвардійська стався нещасний випадок, про що був складений акт форми Н-1 та акт форми Н-5 та з 01 лютого 2006 року висновком МСЕК йому встановлено 5% втрати працездатності до 01 лютого 2007.

Зазначав, що в подальшому МСЕК не проходив, а 17 листопада 2010 року з ним стався нещасний випадок та 20 листопада 2010 року був складений акт №8 форми Н1, Н5, протоколом засідання комісії з охорони праці шахти Гвардійська від 21 липня 2011 року було визнано його вину 10% та на 10% було зменшено одноразову допомогу, за висновком МСЕК від 20 липня 2011 року йому встановлено 20% втрати працездатності, який не змінювався.

Вказував, що після нещасного випадку він продовжував працювати на підприємстві відповідача та у 2015 році стан здоров'я погіршився, він вимушений був проходити тривалі курси лікування та висновком МСЕК від 16 січня 2018 року йому була встановлена 3 група інвалідності та втрата професійної працездатності 60% з яких: вперше 30% радикулопатія; вперше 10% - ХОЗЛ; повторно 20% за трудовим каліцтвом 2010 року. Ступінь втрати професійної працездатності встановлена з 02 січня 2018 по 01 лютого 2019 року.

Посилаючись на те, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров'я, чим йому завдано моральна шкода, яка полягає в тому, що він вимушений був змінити свій спосіб життя, новий спосіб життя вимагає від нього додаткових зусиль для його організації, підтримки здоров'я, також він вимушений проходити стаціонарне та амбулаторне лікування, що тягне за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути 120.000 грн. моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я при виконання трудових обов'язків.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат" 45.000 грн. моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я при виконання трудових обов'язків.

В апеляційній скарзі ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що його позовні вимоги не доведені та необґрунтовані, зазначали, що позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди, не доведено її розміру, крім того судом першої інстанції допущені процесуальні порушення.

16 грудня 2018 року ОСОБА_1 надав заперечення на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначав, що він був травмований під час виконання трудових обов'язків та йому завдано моральної шкоди, наголошував на тому, що в віці 51 рік йому було встановлено 3 групу інвалідності.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 з 03 лютого 1998 по 10 липня 2017 працював машиністом бурової установки ш.Гвардійська ПАТ «Кривбасзалізрудком» та перебував у трудових правовідносинах з відповідачем (а.с.10-11).

20 листопада 2010 року на підприємстві ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» було складено акт №8 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, форми Н-1, який стався з ОСОБА_1 17 листопада 2010 року о 19 годині 20 хвилин під час роботи на підприємстві відповідача.

Пунктом 10 цього акту визначено позивача особою, яка допустила порушення вимог законодавства про охорону праці, та гірничого майстра дільниці №24 Воробєй М.П., що підтверджується копією акту (а.с.44-47).

Того ж дня 20 листопада 2010 року на підприємстві ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», утвореною комісією, було складено акт про проведення розслідування нещасного випадку, що стався 17 листопада 2010 року о 19 годині 20 хвилин на підприємстві форми Н-5, згідно до встановлених причин нещасного випадку особами, дії або бездіяльність яких призвела до нещасного випадку є: машиніст бурової установки дільниці №24 ОСОБА_1, який під час буріння свердловин періодично не здійснював перевірку стану стінки виробки, що є порушенням п.2.5 «Інструкції з охорони праці №4 для машиніста бурових установок», та гірничий майстер дільниці №24 Воробєй М.П., який не забезпечив безпечну організацію робіт в зміні, дотримання підлеглими правил і інструкцій з охорони праці, що є порушенням п.2.23 «Посадової інструкції майстра гірничої дільниці бурових робіт»(а.с.39-42).

Згідно копії довідки огляду МСЕК, серія 10ААА №008154 від 20 липня 2011 року, ОСОБА_1 первинно з 18 липня 2011 року по 01 серпня 2012 року встановлено 20% втрати професійної працездатності за актом №8 від 17 листопада 2010 року, інвалідність не встановлена (а.с.50).

В подальшому довідками МСЕК вказаний ступінь втрати професійної працездатності продовжувався, останній раз довідкою МСЕК, серії 12ААА №018908, від 05 липня 2017 року по 01 серпня 2018 року (а.с.51-54).

30 листопада 2017 року на ПАТ «Кривбасзалізрудком» проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1, про що складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затвердженого начальником головного управління Держпраці у Дніпропетровській області В.В. Снісар. Професійне захворювання виникло за обставин праці на шахті Гвардійська на посаді машиніста бурової установки (а.с.12-16).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що суду доведена належними та допустимими доказами та обставина, що у зв'язку з перебуванням у трудових відносинах з підприємствами відповідача, позивачу було завдано шкоди здоров'ю, встановлено інвалідність, а тому вважав доведеним факт спричинення моральної шкоди яка підлягає відшкодуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Доводи відповідача про те, що травмування позивача відбулося саме внаслідок його дій, а також щодо відсутності правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, безпідставні, оскільки нещасний випадок з позивачем стався під час виконання ним трудових обов'язків, а ст.13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі щодо надання судом першої інстанції правової оцінки лише доводам позивача, а аргументи відповідача не було ним взято до уваги, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з отриманою ним трудовою травмою, яка потягла за собою втрату професійної працездатності встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманої травми, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, визнання людиною з інвалідністю другої групи, встановлення відсотку втрати професійної працездатності.

У зв'язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність розміру моральної шкоди та доводів представника позивача щодо не відповідності глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості колегія суддів вважає безпідставними.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров'ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров'ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров'я.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що суд належним чином не проаналізував змісту позовної заяви та доказів, наданих позивачем є безпідставними.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.