Провадження №2/523/1501/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2019 р.

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Шевчук М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання кредитного зобовязання припиненим, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами в яких просить визнати припиненим зобовязання по кредитному договору про надання споживчих послуг №0 від 04 лютого 2008р., укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», право вимоги по якому перейшло до ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_1 з 01.08.2015р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.02.2008р. між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір кредиту. З метою забезпечення виконання кредитного договору між Банком та нею 04.02.2008р. був укладений іпотечний договір за умовами якого вона передала Банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру №31, в будинку №66 корпус 1, по вулиці Ак. Заболотного в м. Одесі. Право вимоги по договору кредиту перейшло до ТОВ «Кей-Колект» відповідно до Договору факторингу №2 від 13.02.2012р., а за договором іпотеки був змінений іпотекодержатель. 01.08.2015р. ТОВ «Кей-Колект», на підставі договору іпотеки від 04.02.2008р., в позасудовому порядку, з метою погашення заборгованості по кредитному договору, набуло право власності на іпотечну квартиру №31, в будинку №66 корпус 1, по вулиці Ак. Заболотного в м. Одесі. 29.11.2015р. ТОВ «Кей-Колект» направило ОСОБА_1 повідомлення про анулювання заборгованості по кредитному договору (прощення боргу). Втім, 17.08.2018р. позивач отримала від відповідача повідомлення про наявність у неї заборгованості за вказаним вище кредитним договором. На думку позивача, ТОВ «Кей-Колект» позбавлена права вимоги по кредитному договору в звязку з припиненням такого зобовязання, на підставі набуття права власності в позасудовому порядку на іпотечне майно та в звязку з анулюванням боргу. Посилаючись на те, що відповідачем не визнається факт припинення кредитного зобовязання, позивач просить задовольнити її вимоги. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 18.09.2018р. було відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

12.12.2018р. ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначений розгляд справи по суті.

Позивач в призначене судове засідання не зявилась. В матеріалах справи наявна письмова заява її представника з проханням провести розгляд справи без їх участі, вказавши на підтримання заявлених вимог.

Представник відповідача предявлені позовні вимоги не визнав та посилаючись на відсутність спору між Товариством та позивачем, а як наслідок на безпідставність предявлених позовних вимог, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного.

Так, матеріалами справи встановлено, що 04.02.2008р. був укладений кредитний договір № 0 за умовами якого АКІБ «УкрСиббанк» зобовязався надати, а ОСОБА_1 прийняти та повернути кредитні грошові кошти в розмірі 100 000,00 дол. США, сплативши за їх користування 12,40% річних, не пізніше 02.02.2029р.(а.с.6-13).

З метою забезпечення належного виконання кредитного зобовязання ОСОБА_1, за нотаріально посвідченим договором, 04.02.2008р. передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належну їй на праві власності квартиру №31, в будинку №66 корпус 1, по вулиці Ак. Заболотного в м. Одесі.

На підставі договору факторингу №2 від 13.02.2012р. до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги по кредитному договору від АКІБ «УкрСиббанк», а за договором іпотеки від 04.02.2008р. було проведено заміну іпотекодежателя з АКІБ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект».

Зазначені вище фактичні обставини, на які посилалась позивач у позовній заяві, представник відповідача в судовому засіданні визнавав.

Правовідношення, які виникли між сторонами регулюються пар.6 главою 49, главою 50 «Забезпечення виконання зобовязання», «Припинення зобовязання», пар. 2 Главою 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Книги пятої Цивільного кодексу України, Законом України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV (в редакції на час виникнення правовідносин), зокрема частиною першою статті 33, якої визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина третя той же статті вказує на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно частини третьої статті 36 Закону № 898-IV, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачити передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку встановленому ст. 37 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України № 898-IV правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Згідно ч.2 той же статті, рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). (Правовий висновок ВСУ у постанові № 6-1685цс16).

Як вбачається з договору іпотеки від 04.02.2008р. (п.п.5.1.-5.3.), сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме:

- шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»;

- отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотеокдержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Отже, враховуючі наявність умов, визначених сторонами у договорі про іпотеку від 04.02.2008р., Іпотекодержатель ТОВ «Кей-Колект» скористався своїм правом у позасудовому порядку задовольнивши вимоги кредитора, шляхом реєстрації свого права власності на предмет іпотеки, який прирівнюються до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Дана обставина підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої убачається, що 01.08.2015р. за ТОВ «Кей-Колект» було зареєстровано право власності на квартиру №31, в будинку №66 корпус 1, по вулиці Ак. Заболотного в м. Одесі, на підставі договору іпотеки від 04.02.2008р. (а.с.16-18).

Після проведення державної реєстрації права власності на іпотечне майно, ТОВ «Кей-Колект» направило на імя ОСОБА_1 повідомлення від 25.11.2015р. №735579/И_4344 про анулювання (прощення) боргу (а.с.14).

Частиною четвертою статті 36 Закону України № 898-IV (в редакції станом на 01.08.2015р.) визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобовязання є недійсними.

Тобто, ТОВ «Кей-Колект», як кредитор, задовольнивши свої вимоги за рахунок іпотечного майна у спосіб позасудового врегулювання, втратило право вимоги до ОСОБА_1 за основним зобовязанням.

Разом з тим, ТОВ «Кей-Колект» 12.07.2018р. направило ОСОБА_1 вимогу-пропозицію від 12.07.2018р. в якому зазначило, що за останньою рахується заборгованість по кредитному договору № 0 від 04.02.2008р.

Підстави для припинення зобовязання визначені у статтях 598 - 609 Глави 50 ЦК України. Ними визначено «класичний» перелік підстав припинення зобовязання, як-то: належне виконання, поєднання в одній особі боржника та кредитора, ліквідація юридичної особи, прощання боргу тощо.

Відповідно до приписів статті 605 ЦК України зобовязання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обовязків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Разом із тим, частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобовязання може бути припинено з підстав, визначених договором або законом, а отже визнає, що наведений у Кодексі перелік не є вичерпним і відсилає у вирішенні цього питання і до інших, окрім Цивільного кодексу України, законів у галузі цивільного права.

Отже, Закон № 898-IV як акт цивільного законодавства може визначати правові підстави для припинення зобовязання, і таке визначення в ньому підстав припинення зобовязання не суперечитиме нормам Глави 50 ЦК України. Відтак, можна стверджувати, що і будь - яка колізія в цьому питанні між частиною 4 статті 36 Закону № 898-IV та відповідними нормами Глави 50 Цивільного кодексу України відсутня.

Що ж стосується змісту частини 4 статті 36 Закону України № 898-IV , то хоча дана норма і не містить буквальної вказівки на припинення основного зобовязання боржника, проте встановлює недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобовязання.

В той же час, стаття 509, як загальна норма, так і стаття 1054 ЦК України, як спеціальна норма у виниклих між сторонами правовідносинах, визначають, що до змісту зобовязання, як правовідношення, належить юридичний обовязок боржника вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обовязку.

Слід також відзначити, що відповідно до загальної теорії права, наявність права та кореспондуючого йому обовязку належить до змісту будь-яких правовідносин, а не лише до змісту зобовязальних правовідносин.

Відтак, слід дійти висновку, що недійсність такого елементу змісту зобовязального правовідношення, як право кредитора вимагати від боржника виконання його обовязку, призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього правовідношення в цілому, тобто до припинення зобовязання з підстав, визначених іншим, аніж ЦК України, законом. Останнє, прямо дозволено приписами частини першої статті 598 цього Кодексу.

У цьому аспекті доречно зауважити, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобовязані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Щодо положення частини четвертої статті 591 Цивільного кодексу України то слід зазначити, що по суті така норма включає в себе два окремих приписи, один із яких безпосередньо визначає правила регулювання відповідних правовідносин, в той час як другий встановлює правило подолання суперечностей між цією та іншими нормами законодавства. Другий припис визначає, що якщо інші закони або договір можуть регулювати правовідносини застави інакше, аніж це передбачено частиною 4 статті 591 ЦК України, і в такому випадку застосуванню підлягає саме таке положення закону чи договору.

Закон України № 898-IV для цілей регулювання іпотеки, як окремого виду застави, є спеціальним законом, а між частиною четвертою статті 591 ЦК України та частиною четвертою статті 36 Закону № 898-IV виникає співвідношення як між загальною та спеціальною нормами права. За таких обставин, відповідне положення Закону України № 898-IV має перевагу, коли встановлює для правовідносин іпотеки інші правила аніж ті, які встановлені ЦК України для регулювання правовідносин застави в цілому.

Зазначене у сукупності дає підстави стверджувати, що в даному випадку саме частина четверта статті 36 закону № 898-IV має пріоритет у застосуванні.

Зважаючи на викладене суд дійшов висновку, що використане ТОВ «Кей-Колект» право на позасудовий спосіб врегулювання спору за договором іпотеки, шляхом набуття права власності на іпотечне майно, стало наслідком припинення основного зобовязання за кредитним договором з часу набуття права власності кредитором на іпотечне майно, а саме з 01.08.2015р.

Щодо повідомлення про анулювання (прощення) боргу від 25.11.2015р., надіслане на імя ОСОБА_1, то слід зазначити, що воно є окремою підставою для припинення зобовязання за кредитним договором № 0 від 04.02.2008р., з підстав визначених статтею 605 ЦК України. Слід зазначити, що вказаною нормою не встановлено права кредитора її відізвати, анулювати тощо. Втім, при вирішенні даного спору, дана обставина не має правового значення, так як кредитне зобовязання слід вважати припиненим з 01.08.2015р..

Суд відхиляє заперечення представника відповідача щодо відсутності спору між ними та позивачем, оскільки таке не ґрунтується на обставинах встановлених судом, а позивач, в силу пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України, має право на захист свого оспорюваного з боку відповідача права у спосіб припинення правовідношення в судовому порядку.

Не заслуговують на увагу і відхиляються судом посилання представника відповідача на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2016р. (справа №815/7008/15), якою було скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на іпотечне майно за ТОВ «Кей-Колект», оскільки воно було скасовано постановою ОСОБА_2 Верховного Суду 05.12.2018р. (а.с.44-47,76-85).

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що предявлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12,81,89,141,263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати припиненим зобовязання по кредитному договору про надання споживчих послуг №0 від 04 лютого 2008р., укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», право вимоги по якому перейшло до ТОВ «Кей-Колект», та ОСОБА_1, з 01.08.2015р.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Повне рішення суду складено 14 лютого 2019р.

Суддя