Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 333/468/15-ц

провадження № 61-16119св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 25 січня 2017 року у складі судді Варнавської Л. О. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Полякова О. З., Спас О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що вона внесла на депозитні рахунки до відокремленого підрозділу АТ КБ «ПриватБанк» - філії «Кримське регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк» наступні депозитні вклади, а саме: 07 лютого 2012 року вклад у розмірі 3 000,00 доларів США строком на один рік з процентною ставкою 9,5% річних; 24 грудня 2013 року - вклад у розмірі 7 195,25 доларів США, строком на один рік з процентною ставкою 10% річних; 29 жовтня 2012 року - вклад «Скарбничка» у розмірі 2 334,12 грн з процентною ставкою 20 % річних.

Позивач зазначала, що банк не повертає їй кошти, які вона внесла на депозитні рахунки, незважаючи на її неодноразові звернення з вимогою про їх повернення.

Враховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь борг за депозитними вкладами у розмірі 13 555,70 доларів США та 2 759,13 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа розглядалася судами неодноразово

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 25 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення суми задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором від 22 листопада 2012 року № SAMDN9953 в сумі 7 158,77 доларів США.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором від 07 лютого 2013 року № SAMDN1223 в сумі 5 023,50 доларів США.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором від 24 грудня 2013 року № SAMDNWFD200 в сумі 10 862,01доларів США.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за вкладом «Копілка» від 29 жовтня 2012 року в сумі 3 513,33 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 6 890,00 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач довела належними та допустимими доказами наявність заборгованості за депозитним договорами, яка підлягає стягненню з відповідача.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2017 року рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 25 січня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 25 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Суди не звернули уваги, що позивач не надала на підтвердження своїх доводів оригіналів депозитних договорів, а також квитанцій про внесення коштів. Рішення суду ґрунтуються на припущеннях.

Судами неправильно застосовано положення статей 651, 653, 1058, 1059, 1061, 1065, 1070 ЦК України.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу в якому вказав, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають закону та встановленим у справі обставинам, а тому підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи з Комунарського районного суду міста Запоріжжя.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року матеріали цивільної справи № 333/468/15-ц передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 04 червня 2019 року № 507/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-16119св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 було здійснено наступні вклади грошових коштів в АТ КБ «Приватбанк», а саме: згідно з договором від 07 лютого 2013 року № SAMDN1223 (вклад «Універсальний») було здійснено вклад на суму 3 000,00 доларів США строком на 1 рік зі сплатою процентів у розмірі 9,5% річних.

Згідно з договором від 24 грудня 2013 року № SAMDNWFD200 (вклад «Стандарт») було здійснено вклад на суму 7 195,25 дол. США строком на 1 рік зі сплатою процентів у розмірі 10% річних.

Згідно з договором від 29 жовтня 2012 року (вклад «Копілка») було здійснено вклад на суму 2 334,12 грн строком на 1 рік зі сплатою процентів у розмірі 20% річних.

Згідно з договором від 22 листопада 2012 року № SAMDN9953 було здійснено вклад в сумі 5 000,00 доларів США строком на 366 днів зі сплатою 9% річних.

На підтвердження ОСОБА_1 було надано: копію договору від 07 лютого 2013 року № SAMDN1223 (вклад «Універсальний»), копію заяви від 24 грудня 2013 року № SAMDNWFD200 (вклад «Стандарт»), копію договору від 22 листопада 2012 року № SAMDN9953 (а. с. 2, а. с. 4, а. с. 6, т. 2 ) та копії квитанцій про внесення коштів за депозитними договорами (а. с. 3, 5, 7, т. 2).

Надані суду копії вищевказаних договорів, заяви та квитанцій належним чином не засвідчені.

Належним чином завірена копія договору від 29 жовтня 2012 року в матеріалах справи відсутня.

Також надано копію довідки, видану Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» 04 травня 2014 року із залишками на рахунках по договорах: від 29 жовтня 2012 року у розмірі 2 334,12 грн, від 07 лютого 2013 року у розмірі 3 900,49 грн, від 24 грудня 2013 року у розмірі 8 393,38 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Встановлено, що спір розглядався судами неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 14 вересня 2016 року, рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 17 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 07 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 338 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Проте, під час нового розгляду суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, всупереч нормі частини четвертої статті 338 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) не врахував та не перевірив чи підтверджують копії наявних у матеріалах справи договорів та квитанцій, які не засвідчені належним чином, внесення грошових коштів на рахунок банківської установи, як депозитів.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Таким чином, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а у банку - відповідний обов`язок. Із договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 у справі № 6-352цс16.

Тобто, вирішуючи питання щодо стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, судам необхідно встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Згідно зі статтею 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 5 постанови Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - філії «Кримське регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк».

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах).

За приписами статті 57 ЦПК України (у зазначеній редакції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Аналогічні норми містяться у статті 76 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до вимог частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України (у зазначеній редакції).

Статтею 212 ЦПК України (у зазначеній редакції) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Такі ж вимоги передбачені у статті 89 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку вказав про те, що в судовому засіданні були оглянуті первісні договори, які видані позивачці представниками банку, на яких з боку представника АТ КБ «ПриватБанк» виконані електронні підписи та печатки синім кольором.

Однак матеріали справи не містять доказів, що дійсність наданих до суду копій договорів банківських вкладів засвідчено судом першої інстанції.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені обставини справи уваги не звернув та не перевірив доводи банку про те, що позивачем не було надано оригінали договорів банківського вкладу, не доведено факту внесення коштів за договором банківського вкладу.

Крім того, матеріали справи не містять копії договору від 29 жовтня 2012 року за вкладом «Копілка».

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу (частина друга статті 1070 ЦК України).

У порушення вимог статей 303, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції на зазначені норми права та обставини справи уваги не звернув, не перевірив доводів банку про те, що дійсний розмір вкладу позивачем не доведено. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині стягнення процентів, апеляційний суд не перевірив період та розмір їх нарахування згідно з умовами договору банківського вкладу та процентних ставок, що діяли у ПАТ КБ «ПриватБанк» у період дії договорів, не вказав фактичний строк користування коштами.

Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило