ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/139/19 Справа № 214/6174/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Євтушенко О.І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 08 лютого 2018 року, яке ухвалено суддею Євтушенком О.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення складено 12 лютого 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності на частку нерухомого майна.

В мотивування заявленого позову зазначила що 09.01.2004 року між сторонами укладено шлюб. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.01.2013 року шлюб розірвано. До шлюбу, ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування набув у власність квартиру АДРЕСА_1

В період перебування в шлюбі, вони вивели приміщення в нежитлове із проведенням повної реконструкції, ремонту під магазин непродовольчих товарів з метою здійсненням ОСОБА_2 підприємницької діяльності для фінансового забезпечення їх сім'ї. Для проведення ремонту та реконструкції квартири отримали в ПАТ КБ «ПриватБнак» кредит під заставу. Договір укладався між банком та ОСОБА_2 як фізичною особою, кредитні кошти виплачували спільно з сімейного бюджету. Вказані обставини, на переконання позивача, в розумінні ст.61 СК України вона розцінює як свідчення отримання кредиту на споживчі потреби сім'ї, у зв'язку з чим кредитні кошти є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а договір - таким, що укладений в інтересах сім'ї. В результаті проведення реконструкції та ремонту вартість спірного приміщення збільшилась на 200% до 270975 грн. в порівнянні із попередньо визначеною вартістю 142082 грн.,що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи. Через те, що приміщення збільшилось у вартості за рахунок спільних грошових та трудових затрат обох з подружжя в період їх перебування в шлюбі, позивач вважає, що воно стало спільним сумісним майном. Без згоди позивача та її дозволу, всупереч статусу нежитлового приміщення, як об'єкта спільної сумісної власності, в порушення ст.65 СК України ОСОБА_2 здійснив відчуження об'єкту на користь ОСОБА_3 шляхом укладення 06.07.2012 року договору дарування.

Після уточнення позовних вимог позивач просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 витребувати у ОСОБА_3 на її користь 1/2 частину нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів НОМЕР_1 загальною площею 43,4 кв.м., що знаходиться на І поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 визнати за нею право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів НОМЕР_1 загальною площею 43,4 кв.м., що знаходиться на І поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати по справі.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 08 лютого 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_2 займався підприємницькою діяльністю саме для фінансового забезпечення сім'ї. Для проведення ремонту та реконструкції квартири вони отримали кредит, кошти виплачували спільно із сімейного бюджету протягом спільного проживання. Отримані кредитні кошти, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а кредитний договір укладався в інтересах сім'ї. Судом не враховано, що в результаті проведення реконструкції та ремонту спірного приміщення, в період перебування сторін у шлюбі, його вартість збільшилась на 200% за рахунок спільних грошових та трудових затрат. Позивач зауважує, що відповідач ОСОБА_2, без її згоди та дозволу, всупереч статусу нежитлового приміщення, як об'єкта спільної сумісної власності, здійснив його відчуження на користь сестри ОСОБА_3 за безвідплатним договором дарування від 06.07.2012 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила їх задовольнити, відповідача ОСОБА_2 та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що з 09 січня 2004 року сторони перебували у шлюбі. У період шлюбу в них народилось двоє дітей ОСОБА_5, 2002 року народження та ОСОБА_6, 2010 року народження. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 24 січня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.4 том 1).

Спірну квартиру АДРЕСА_1 набуто відповідачем ОСОБА_2 у власність на підставі договору дарування від 14 серпня 2002 року.

Відповідно до технічного висновку ТОВ «ІНПРОЕКТ», виконаного в 2005 році щодо можливості проведення реконструкції квартири АДРЕСА_1 під магазин непродовольчих товарів з двома торговими залами площею 16,8 кв.м., 20 кв.м. відповідно, кімнатою для персоналу 7 кв.м. та санвузлом 3 кв.м., без зміни несущих конструктивних елементів (а.с.6-11).

Рішенням виконавчого комітету Криворізької міської ради №309 від 08.06.2005 року житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 переведено в нежитлове з наданням дозволу на перепланування та переобладнання під магазин непродовольчих товарів (а.с.12, 13, 113).

Згідно кредитного договору №1/305-МК від 06.07.2005 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 він отримав в кредит кошти в сумі 15000 доларів США, п.1.2. передбачено на споживчі потреб. Із строком погашення до 06 липня 2010 року(а.с.129 том 1).

Відповідно до договорів підряду, актів здачі-прийому виконаних робіт у період з листопада 2005 року по лютий 2006 року у спірному приміщенні проводились ремонтно- будівельні роботи (а.с.122-124, 148-159).

На підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради «Про оформлення прав власності на об'єкти нерухомого майна» №192 від 13.06.2012 року, ОСОБА_2 25.06.2012 року видано свідоцтво про право власності на нежиле приміщення магазину непродовольчих товарів після реконструкції квартири, вбудоване в І поверх житлового будинку, загальною площею 434 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.115 том 1).

Згідно договору дарування від 06 липня 2012 року ОСОБА_2 відчужив нежитлове приміщення магазину непродовольчих товарів НОМЕР_1 загальною площею 43,4 кв.м., що знаходиться на І поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (а.с. 15 том 1).

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що збільшення вартості нерухомого майна, що на праві особистої власності належало відповідачу, під час реконструкції та проведених ремонтних робіт у період шлюбу, відбулось за її участю та за рахунок спільних сумісних коштів, що виключає можливість його розподілу.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Спір між сторонами виник з приводу обсягу спільного майна подружжя набутого під час шлюбу та його розподілу, зокрема збільшення вартості нерухомого майна після проведення ремнотно - будівельних робіт з реконструкції квартири в нежитлове приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Сторонами визнано та доведено матеріалами справи, що згідно договору дарування від 14 серпня 2002 року ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 32,2 кв.м, загальною площею 4,9 кв.м. Спірна квартира належала йому на праві приватної власності..(а.с.5 том1).

У період спільного проживання та перебування сторін у шлюбі з травня 2005 року з дати отримання технічного висновку та дозволу виконкому Криворізької міської ради на проведення ремонтно-будівельних робіт з переведення житлового приміщення в нежитлове та закінченням проведення ремонтно- будівельних робіт та початку роботи реконструйованого приміщення в травні 2006 року, була значно збільшена вартість нерухомого об'єкту за рахунок спільних зусиль та сумісних сімейних коштів.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції про внесок відповідачем особистих коштів у будівництво те реконструкцію нерухомого об'єкту, вважає доводи апеляційної скарги позивача в цій частині такими, що заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.62 СК України, яка кореспондується з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року, справа № 6-1447цс17, слідує, що для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №386 від 21.05.2014 року проведеної на підставі ухвали суду судовим експертом досліджено об'єкт нерухомості НОМЕР_1, розташований у буд.АДРЕСА_1 Дніпропетровської області та визначено за допомогою порівняльного підходу вартість квартири станом на травень 2014 року в сумі 142082 грн. та вартість нежитлового приміщення виведеного з житлового фонду з проведеними ремонтними роботами станом на травень 2014 року в сумі 412017 грн. Також визначена вартість поліпшення спірного приміщення за рахунок переведення його з житлового в нежитловий фонд, проведення повної реконструкції та ремонту під магазин непродовольчих товарів в сумі 270935,00 грн. (а.с.85-93 том.1 ).

Колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції, про неприйняття, як доказ вищезазначеного висновку судової будівельно-технічної експертизи від 21 травня 2014 року, оскільки відповідачем в заперечення проти вартості реконструкції не надано іншого експертного висновку, або вартості проведених ремонтних робіт. Крім того, як видно з наданого висновку експертом надано відповіді на усі питання поставлені та сформовані для дослідження, зокрема визначена вартість квартири у цінах на час проведення дослідження без урахування проведених ремонтно-будівельних, разом із поліпшенням та визначена різниця. Значений метод дослідження порівняльний, з дослідженням ринку нерухомості аналогічних об'єктів, жодних сумнівів щодо об'єктивності та правильності проведеної оцінки з визначена вартості об'єкту дослідження судовим експертом у колегії суддів не виникало.

Крім того, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про недопустимість, як доказу, висновку експерта стосовно незазначення курсу валюти при проведеному розрахунку вартості, таким, що не відповідає дійсності та матеріалам справи. Як видно з наведених судовим експертом розрахунків ним зазначений курс валюти долара, який на травень 2014 року становить 11,72 гривні за 1 дол.США, що відповідає офіційної інформації курсу валюти Національного Банку України, є інформацією загально доступною, тому в розумінні ч.3 ст.82 ЦПК України не підлягає доведенню.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів не може погодитися із оцінкою, наданою судом першої інстанції, як недопустимого доказу висновок судової будівельно-технічної експертизи №386 від 21.05.2014 року.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовуючи вимоги заявленого позову, надала висновок судової будівельно-технічної експертизи, яким доводиться обсяг виконаних ремонтно будівельних робіт та їх вартість у період спільного проживання, які були проведені за рахунок кредитних коштів, отриманих позивачем в установі банку та погашення якого здійснювалось протягом спільного сумісного проживання за рахунок коштів сімейного бюджету.

Відповідач не надав суду доказів, які б спростували чи поставили під сумнів достовірність наданих стороною позивача документів. Не надано іншого висновку про вартість проведених ремонтних робіт. Клопотання відповідача про призначення судової будівельної експертизи подане до суду апеляційної інстанції 01 лютого 2019 року, колегія суддів не може визнати таким, що підлягає задоволенню. В порушення положення ч.3 ст.367 ЦПК України, яка передбачає, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежало він нього. Відповідачем не надано жодного доказу та не зазначено, що перешкоджало йому, з об'єктивних причин заявити клопотання про призначення судової експертизи в суді першої інстанції. Розгляд провадження у якій тривав з серпня 2015 року, більше двох із половиною років за участю відповідача та його адвоката.

Висновки суду першої інстанції стосовно погашення кредитних коштів лише за рахунок відповідача, з його особистих коштів колегія суддів вважає хибним.

Статтею 61 СК України, передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Колегія суддів враховуючи час укладення відповідачем ОСОБА_2 кредитного договору 06 липня 2005 року із укладанням іпотечного договору, за умовами якого спірне нерухомий об'єкт, передано в іпотеку Банку, саме у період отримання дозволу на проведення реконструкції та проведення ремонтно-будівельних робіт у травні 2005 року, не погоджується із висновком суду першої інстанції про спрямування кредитних коштів не на проведення реконструкції та будівельних робіт з перепланування квартири у нежитлове приміщення.

Доказів на спрямування коштів на розвиток підприємницької діяльності відповідачем не надано.

Колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про погашення кредитної заборгованості за рахунок особистих коштів відповідача. У квитанціях про погашення кредитної заборгованості, зазначено лише прізвище ОСОБА_2, як боржника, який за умовами укладеного договору є суб'єктом погашення кредитної заборгованості, проте не свідчить, що внесені ним кошти у період спільного проживання сторін, не є коштами сімейного бюджету.

Саме мета отримання кредитних коштів на споживчі цілі, а не на розвиток підприємницької діяльності, дозволяє колегії суддів дійти висновку, що ці кошти та відповідно їх остаточне погашення 11 листопада 2009 року відбулось у період спільного проживання, виплачувалось за рахунок сімейного бюджету, має правовий режим спільної власності подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об'єкту.

Колегія суддів приходить до висновку, що з огляду на те, що за період спільного сумісного проживання сторін та внаслідок спільних трудових та грошових затрат, відбулось значне поліпшення та збільшення вартості спірного нерухомого об'єкту, внаслідок проведеної реконструкції, будівельних робіт, яке нерозривно пов'язано із об'єктом нерухомості, що не може бути відокремленим, об'єкт нерухомості НОМЕР_1, розташований у буд.АДРЕСА_1 Дніпропетровської області має бути визнаний об'єктом права спільної часткової власності подружжя.

Як видно з висновку судової будівельно-технічної експертизи №386 від 21.05.2014 року збільшення вартості спірного майна є істотне, змінилися якісні його характеристики.

При визначенні часток, у спільній власності подружжя, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачу на праві особистої приватної власності належав об'єкт (квартира) до реконструкції вартість якої експертом визначена в сумі 142082,00 грн., збільшення вартості об'єкту нерухомості після проведених ремонтно-будівельних робіт відбулось на суму 270935,00 грн., вартість об'єкту після реконструкції становить 413017 грн. (а.с.93 том 1).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що здійснені за спільні кошти та спільною працею поліпшення у квартирі, яка стала нежитловим фондом - об'єктом нерухомості НОМЕР_1, розташований у буд.АДРЕСА_1 є неподільними, відокремлення проведених поліпшень є неможливим, та економічно недоцільним. З урахуванням заявлених позивачем позовних вимог вважає можливим визначити статус спірного майна спільною частковою власністю подружжя з виділом позивачу частки, яка відповідає Ѕ частини вартості поліпшення майна.

На праві особистої власності відповідачу належить 34,40% спірного нерухомого майна, що складає 142082,00 грн. Обсяг збільшення вартості майна становить 270935,00 грн. та складає 65,60 % - що є спільною сумісною власністю подружжя та кожному з них належить по Ѕ частці, отже по 32,80 %, відповідно. Отже, відповідачу на праві спільної сумісної власності належить 67,20 % об'єкту нерухомості після проведеної реконструкції та ремонтних робіт, позивачці - 32,80%.

Оскільки колегією суддів встановлено, що статус об'єкту після реконструкції за рахунок значного збільшення його вартості набув правого статусу спільного сумісного майна подружжя його відчуження відповідачем без письмової згоди позивача порушує її майнові права.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як видно, з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 06 липня 2012 року здійснив відчуження спірного нежитлового приміщення магазину непродовольчих товарів НОМЕР_1, що знаходиться на І поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 за безоплатним договором дарування своїй сестрі ОСОБА_3 Яка, будучи членом родини, була обізнана, що подружжя разом не проживали з березня 2012 року, що встановлено рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу. Крім того, як зазначає у заяві адресованій на ім'я суду відповідач ОСОБА_3, вважає, що спірне питання можливо було урегульовати мирним шляхом поступок між братом ОСОБА_2 та компенсації позивачу її частки в даному об'єкті нерухомості за рахунок площі в іншому нежитловому приміщенні, що належить колишньому подружжю, або грошової компенсації. Що доводить обізнаність відповідача ОСОБА_3 про наявний спір між колишнім подружжям та право позивача на частку у спірному об'єкті нерухомого майна.

Колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі, укладаючи безвідплатний договір відчуження щодо розпорядження спільним майном подружжя діяли недобросовісно, задля уникнення можливого його подальшого поділу між подружжям, яке на час відчуження спільно вже не проживали. Отже, є усі правові підстави для визнання укладеного та ОСОБА_2 без погодження із дружиною ОСОБА_1 договору дарування із його рідною сестрою ОСОБА_3 недійсним та витребування спірного майна в останньої.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла переконливого висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без повного дослідження доказів, висновки суду. викладені у його рішенні не відповідають обставинам справи, тому на підставі положення п.1,2,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 08 лютого 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 З визнанням спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлового приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 Визнання за ОСОБА_1 право власності на 32,80 % частини нежитлового приміщення, за ОСОБА_2 право власності на 67,20% його частини; визнання недійсним договір дарування нежитлового приміщення укладений 06 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо спірного обєкту нерухомого майна та витребування його у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та

ОСОБА_2

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Інші судові витрати, пов'язані із розглядом справи, покладаються у разі частково задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як видно з квитанцій при зверненні до суду із позовом позивачем сплачено судовий збір дві квитанції по 243,60 грн. ( а.с.21,22 том 1). При зверненні до суду із апеляційною скаргою апелянтом сплачено судовий збір в сумі 6300 грн. виходячи з вартості Ѕ частини спірного нерухомого майна та другої вимоги не майнового характеру.( а.с.1 том.2).

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в сумі по 1276,14 грн., з кожного.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 08 лютого 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності на частку нерухомого майна задовольнити частково.

Визнати спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 32,80 % частини нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів НОМЕР_1 загальною площею 43,4 кв.м., що знаходиться на І поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 67,20% частини нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів НОМЕР_1 загальною площею 43,4 кв.м., що знаходиться на І поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області.

Визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення укладений 06 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів НОМЕР_1 загальною площею 43,4 кв.м., що знаходиться на І поверсі житлового будинку АДРЕСА_1

Витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 32,80 % частини нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів НОМЕР_1 загальною площею 43,4 кв.м., що знаходиться на І поверсі житлового будинку АДРЕСА_1.

Витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 67,20 % частини нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів НОМЕР_1 загальною площею 43,4 кв.м., що знаходиться на І поверсі житлового будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по 1276,14 грн., з кожного.

Постанованабирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складений 13 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: