Справа № 343/2295/18
Провадження № 22-ц/4808/250/19
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Долинського районного суду, постановлену у складі судді Тураша В.А. 12 грудня 2018 року в м. Долині,

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності, в якому просить визнати недійсним договір, укладений 06.12.2015 року між нею та відповідачем щодо добровільного відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, та стягнути з відповідача 11 000 доларів США.

Одночасно ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення вказаного позову.

Заява мотивована тим, що предметом спору у даній справі є, зокрема, стягнення коштів в розмірі 11 000 доларів США, що еквівалентно 309 385,19 грн. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 не володіє жодним нерухомим майном, однак згідно інформації з реєстру МВС про зареєстровані транспортні засоби та їх власників він є власником автомобіля Volkswagen LT35, 2002 року випуску.

Посилаючись на те, що відповідач може відчужити цей автомобіль третім особам, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ОСОБА_1 просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження вказаного автомобіля.

Ухвалою Долинського районного суду від 12 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено та заборонено відчуження автомобіля Volkswagen LT35, 2002 року випуску, об'єм двигуна 2461, який належить ОСОБА_3.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду.

Зазначає, що суд безпідставно наклав заборону на майно, що належить йому на праві приватної власності, оскільки він не має жодного відношення до спірних правовідносин. Судом першої інстанції належно не досліджено та не враховано, що предметом спору у даній справі є стягнення коштів у розмірі 11 000 доларів США згідно розписки від 06.12.2015 року. Однак, вказана розписка надана ОСОБА_4 і не має до нього жодного відношення. Оскільки він не писав розписки, то не може бути відповідачем у даній справі.

Крім того, апелянт вважає безпідставними посилання в ухвалі суду на доводи позивача про те, що автомобіль може бути відчужений ним на користь третіх осіб, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про його намір відчужити автомобіль.

Просить ухвалу суду скасувати.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Зазначила, що апелянт безпідставно посилається на те, що він не писав розписку від 06.12.2015 року. Вказаний факт вона має намір довести під час розгляду справи шляхом допиту свідків, а також призначення судової почеркознавчої експертизи, про що нею вже подані відповідні клопотання.

На ймовірність того, що ОСОБА_3 може продати автомобіль вказує і той факт, що одразу після вимоги повернути гроші він написав заяву до поліції, що такі у нього викрали, з приводу чого зареєстровано кримінальне провадження. Оскільки вона не є стороною даного кримінального провадження, то нею подано клопотання про витребування з Долинського відділення поліції матеріалів вказаного кримінального провадження, в яких містяться показання відповідача про те, що він брав у неї гроші.

Крім того, ОСОБА_1 зауважила, що заборона відчуження автомобіля не обмежує ОСОБА_3 в праві володіння та користування цим транспортним засобом, а лише убезпечує її від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, натомість оскарження заборони відчуження свідчить про бажання ОСОБА_3 продати автомобіль з метою утруднення виконання можливого рішення суду.

Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу не визнали з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Встановлено, що 10.12.2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності, та просила визнати недійсним договір, укладений 06.12.2015 року між нею та відповідачем щодо добровільного відшкодування шкоди, завданої пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, та стягнути з відповідача 11 000 доларів США.

Отже, предметом спору в даній справі є, зокрема, стягнення коштів у розмірі 11 000 доларів США, що еквівалентно 309 385,19 грн.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1, обґрунтовуючи необхідність застосування судом заходів забезпечення позову, посилалася на те, що відповідач може відчужити належний йому автомобіля Volkswagen LT35, 2002 року випуску, третім особам, а оскільки іншого нерухомого майна у нього немає, то в подальшому це може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому заявник не зобов'язаний подавати суду докази.

Враховуючи наведене, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б прямо і безсумнівно свідчили про його намір відчужити автомобіль, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно наклав заборону на майно, що належить йому на праві приватної власності, оскільки він не має жодного відношення до спірних правовідносин, також не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини стосуються фактичних обставин справи та не є предметом дослідження при вирішенні питання про забезпечення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстав для скасування ухвали суду немає.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду від 12 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 20 лютого 2019 року