Єдиний унікальний номер судової справи: 225/6761/18
Номер провадження: 2/225/159/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Ткач Г.В.,

за участю

секретаря судового засідання Пузиревської Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість з оплати лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) за 2017 рік та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 20.05.1983 по 28.12.2016 він працював на ДП «шахта Північна» та з 10.01.2017 по 23.10.2017 на ВП «Шахта Центральна», що входять до складу ДП «Торецьквугілля» в якості гірничого майстра підземного, електрослюсаря, 4 розряду підземного, забійника на відбійних молотках 6 розряду, гірника очисного забою 5 розряду. З 23.10.2017 звільнений з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (наказ №159 від 23.10.2017). В цей же день розрахунок з ним всіх належних виплат при звільненні не проведено, а саме, не виплачено заборгованість по оплаті лікарняних (тимчасової непрацездатності). Вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за 262 дні в розмірі 120692,92 грн.

Позивач та його представник до судового засідання не зявились, надав заяву, в якій позивач просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підтримав повністю, наполягали на їх задоволенні, зазначив, що заборгованість з оплати лікарняних на час розгляду справи по суті виплачена в повному обсязі 07.11.2018.

Представник відповідача до судового засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив, в якому заперечив з приводу задоволення позову, у звязку з пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України; також зазначив, що заборгованість з оплати лікарняних в сумі 4474,20грн. за рахунок коштів підприємства за перші 5 днів тимчасової непрацездатності, згідно з наданою довідкою №10/84 від 25.01.2019 повністю сплачено, заперечив проти стягнення затримки розрахунку по оплаті лікарняних при звільненні. Зазначив, що оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності не тотожна поняттю «заробітна плата», а Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» не передбачено застосування до роботодавця такого санаційного заходу як виплата працівникові середнього заробітку за час затримки виплати лікарняних, а відтак, застосування норми ст. 117 КЗпП України до затримки виплат по лікарняним листам є безпідставним.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України, Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування».

Позивач ОСОБА_1 з 20.05.1983 по 28.12.2016 він працював на ДП «шахта Північна» та з 10.01.2017 по 23.10.2017 на ВП «Шахта Центральна», що входять до складу ДП «Торецьквугілля» в якості гірничого майстра підземного, електрослюсаря, 4 розряду підземного, забійника на відбійних молотках 6 розряду, гірника очисного забою 5 розряду. З 23.10.2017 звільнений з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (наказ №159 від 23.10.2017)(а.с. 7-10).

Згідно з довідкою № 10/84 від 25.01.2019 про нарахування перших пяти днів тимчасової непрацездатності за наданими ОСОБА_1 лікарняними листами за період з 13.06.2017 по 24.06.2017, з 01.07.2017 по 10.07.2017, з 11.08.2017 по 07.09.2017 заборгованість по оплаті лікарняних за перші пять днів тимчасової непрацездатності складала 4474 грн. 20 коп., сплачена згідно з платіжним дорученням №349 від 07.11.2018, що відповідно підтверджено та не оспорюється відповідачем.

Відповідно до довідки № 10/84 від 25.01.2019 середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 460,66 грн.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення.

Частиною 2 стаття 22 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон) передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2.1 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22 червня 2007 року № 715/13982 (далі - Порядок) передбачено, що підставою для оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця та надання допомоги, пов'язаної з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, є виданий в порядку, передбаченому Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я від 13 листопада 2001 року № 455, зареєстрованою в Мін'юсті 04 грудня 2001 року за № 1005/6196, листок непрацездатності та наявність акта про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1 або акта розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 «Деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» (далі - постанова КМУ № 1232).

Отже, обов'язок з оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця, і такі кошти відносяться до виплат працівнику при звільненні, у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом зясовано, що в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з належних до сплати сум провело лише 07.11.2018.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період.

Таким чином, суд доходить висновку, що непроведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 КЗпП України.

Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, а також встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що з відповідача по справі на користь позивача необхідно стягнути розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 24.10.2017 по 07.11.2018 на загальну суму 120 232 грн. 26 коп., виходячи із 261 робочих днів при середньоденному заробітку у розмірі 460 грн. 66 коп.

Суд не погоджується з доводами відповідача стосовно застосування до позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України, виходячи з наступного.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. У частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку зі статтями 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Оскільки на момент звернення позивача до суду підприємство не розрахувалося з позивачем в повному обсязі, тому перебіг строку позовної давності для вимог в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку не розпочався.

Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір в розмірі 1032,09 грн.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вказані положення Закону, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1021,70 грн. та з відповідача на користь держави підлягає стягненню на судовий збір у розмірі 215 грн.

Керуючись ст. ст. 12,13,81,89, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» (місцезнаходження: м. Торецьк, вул. Дружби, 19, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 120 232 (сто двадцять тисяч двісті тридцять дві) гривень 26 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» судовий збір на користь ОСОБА_1 в сумі 1021 (одна тисяча двадцять одна) грн. 70 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 215 (двісті п'ятнадцять) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п. 15.5 ч. 1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя: