Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 343/2127/16-ц

провадження № 61-25210св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду, у складі судді Тураша В. А., від 20 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області, у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Бойчука І. В., Васильковського В. М., від 25 травня 2017 року.

Короткий зміст позовних заяв та їх обґрунтування

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 09 листопада 1996 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. 20 квітня 2016 року на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області у справі

№ 343/372/16-ц шлюб між сторонами було розірвано. Спільних дітей від шлюбу подружжя немає. За час перебування у шлюбі ними було придбано у забудовника новозбудоване спільне майно, а саме - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 вартістю 50 тис. грн. Вказувала, що до спільного майна подружжя належить автомобіль Ford Transit Connect, 2003 року випуску, придбаний сторонами

16 жовтня 2012 року. Вартість автомобіля складає 50 тис. грн. Перед розлученням відповідач відчужив зазначений автомобіль без її згоди.

Посилаючись на зазначені обставини, збільшивши позовні вимоги, позивач просила суд поділити спільне майно подружжя, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , у рівних ідеальних частках; визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку цієї квартири, а щодо іншої частини - за відповідачем; стягнути з

відповідача 1/2 частину від дійсної вартості автомобіля в сумі 59 759 грн та судові витрати.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов, посилаючись на те, що 28 лютого 2011 року ОСОБА_1 зареєструвалася як фізична

особа-підприємець. Під час шлюбу до моменту фактичного розірвання шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства

у 2011 році за спільні кошти ним та ОСОБА_1 облаштовано приміщення на території комунального підприємства «Долинські ринки» (далі - КП «Долинські ринки»), в якому вони здійснювали підприємницьку діяльність. Для спорудження малої архітектурної форми ними спільно було витрачено близько 30 тис. доларів США, які вони спільно заробили у Чеській Республіці.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач за зустрічним позовом, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати малу архітектурну форму

№ 17, яка розташована на території КП « Долинські ринки » по

АДРЕСА_5 , вартістю 800 тис. грн, об`єктом спільної сумісної власності, виділити йому у власність 1/2 частину малої архітектурної форми, яка розміщена на території КП «Долинські ринки» по АДРЕСА_5 ; стягнути з ОСОБА_1 судові витрати та витрати за надання правничої допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області

від 20 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поділено спільне майно подружжя - квартиру АДРЕСА_1 у рівних ідеальних частках. Визнано за

ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію

у розмірі 18 тис. грн, що становить 1/2 частину вартості автомобіля марки Ford Transit Connect, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано малу архітектурну форму № 17, яка розташована на території КП «Долинські ринки» по АДРЕСА_5 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку вказаної малої архітектурної форми № 17. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нерухоме та рухоме майно, яке було предметом первісного та зустрічного позовів, набуто сторонами під час шлюбу, а тому в силу положень статті 60 СК України є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Спірний автомобіль був відчужений відповідачем за 36 тис. грн на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01 березня 2016 року, який є дійсним, тому суд визначив вартість автомобіля, виходячи із ціни продажу. Мала архітектурна форма, яка використовується ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності, набута сторонами під час шлюбу, а тому також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу між ними у спосіб, зазначений позивачем за зустрічним позовом.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Суд апеляційної інстанції, як і районний суд, критично оцінив експертний висновок від 16 березня 2017 року № 170316-2, оскільки судовим експертом спірний автомобіль не оглядався, а у висновку вказана лише середня ринкова вартість транспортного засобу Ford Transit Connect, 2003 року випуску, станом на дату проведення експертного дослідження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення у частині відмови у задоволенні її позовних вимог, задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 59 тис. грн в рахунок поділу спірного транспортного засобу та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи та помилково виходили із вартості спірного автомобіля, зазначеної у договорі купівлі-продажу, який було укладено між братами. Визнаючи право власності за позивачем за зустрічним позовом на малу архітектурну форму, суди попередніх інстанцій не залучили до участі у справі власника земельної ділянки, на якій ця споруда розташована. Крім того, судова практика суду касаційної інстанції, яка не була врахована судами попередніх інстанцій, свідчить про те, що майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Судами не встановлено, за які кошти була придбана мала архітектурна форма, час набуття такого майна. Судами визнано право власності на малу архітектурну форму у непередбачений законом спосіб.

У частині поділу квартири судові рішення не оскаржуються, а тому в силу

статті 400 ЦПК України касаційному перегляду не підлягають.

Короткий зміст заперечення (відзиву) на касаційну скаргу

У запереченні (відзиві) на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, оскаржені судові

рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 червня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 19 листопада 1996 року по 20 квітня

2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області

від 20 квітня 2016 року у справі № 343/372/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

16 жовтня 2012 року подружжям придбано автомобіль Ford Transit Connect, 2003 року випуску. Факт придбання цього автомобіля у період шлюбу сторонами не оспорюється.

На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01 березня 2016 року № 2642/2016, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідач відчужив спірний автомобіль. У договорі зазначено, що ціна транспортного засобу становить 36 тис. грн.

Відповідно до копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 28 лютого 2011 року

(а. с.19).

Рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області від 05 травня 2011 року № 141 фізичній особі-підприємцю

ОСОБА_1 надано дозвіл на розміщення малої архітектурної форми № 16, яка згідно робочого проекту належить останній на праві власності, на території КП «Долинські ринки» площею 5х6 м, згідно із затвердженою схемою розміщення малих архітектурних форм на території ринку по АДРЕСА_5 (а. с. 26).

Рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області від 26 березня 2013 року № 63 у пункті 1 рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області від 05 травня 2011 року № 141 слова та цифри «мала архітектурна форма № 16» замінено словами та цифрами «мала архітектурна форма №17» (а. с.65).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня

2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги закону увагу не звернув, фактичні обставини справи у повному обсязі не встановив, формально зазначивши про критичну оцінку висновку автотоварознавчого дослідження від 16 березня 2017 року № 170316-2, не встановив ринкову вартість спірного транспортного засобу на момент розгляду справи та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін у частині визначення вартості автомобіля на підставі договору купівлі-продажу та його поділу.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

ОСОБА_1 з 28 лютого 2011 року зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для здійснення господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя, а також наявності підстав для втручання у здійснення підприємницької діяльності.

Встановивши, що ОСОБА_1 є власником і використовує спірну малу архітектурну форму як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності, що не заперечувалось ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України. При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Вказана правова позиція узгоджується із правової позицією, висловленою у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15.

Отже, залишаючи без змін рішення районного суду, апеляційний суд дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для застосування такого способу поділу малої архітектурної форми № 17, як визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 її частину.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків апеляційного суду у вказаній частині вимогам статей 212-213, 303 ЦПК України, 2004 року.

Оскільки вказані недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 травня

2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ автомобіля Ford Transit Connect, 2003 року випуску, а також зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя скасувати.

Справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович