ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 641/1208/19

Провадження № 22-ц/818/3907/19

Категорія: договірні

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Хорошевського О.М.,

- Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 29 травня 2019 року у складі судді Боговського Д.Є.

у цивільній справі №641/1208/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

встановив:

20.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути суму заборгованості у розмірі 1199490,23 грн. з інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання.

Позов обґрунтовано тим, що 07.12.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір, відповідно до якого він надав позику ОСОБА_2 в розмірі 399000,00 грн., що за курсом НБУ станом на день укладання договору складало 50000,00 доларів США, яка вона зобов`язалася повернути суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 50 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу, до 07.12.2013.

19.12.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір, відповідно до якого він надав позику ОСОБА_2 в розмірі 399000,00 грн., що за курсом НБУ станом на день укладання договору складало 50000,00 доларів США, яка вона зобов`язалася повернути суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 50 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу, до 07.12.2013 року.

Також 19.12.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір, відповідно до якого він надав позику ОСОБА_2 в розмірі 199500,00 грн., що за курсом НБУ станом на день укладання договору складало 25000,00 доларів США, яка вона зобов`язалася повернути суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 25 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу, до 19.12.2013 року.

ОСОБА_2 умови договори своєчасно та добровільно виконані не були. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18січня 2017 по справі №641/9781/16-ц було стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики, видано виконавчий лист.

28.09.2018 року було відкрито виконавче провадження, в ході якого ОСОБА_2 27.12.2018 року виконала грошове зобов`язання, покладене на неї рішенням суду.

Зазначене є підставою для стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат та 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання, як до ухвалення рішення суду , тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання, так і після ухвалення рішення судом до моменту фактичного виконання зобов`язання.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала частково, погоджуючись з вимогами про стягнення 3% річних за затримку виконання грошового зобов`язання в межах строку позовної давності, а в частині вимог про відшкодування інфляційних витрат заперечувала, посилаючись на те, що грошове зобов`язання виникло на підставі договору позики з прив`язкою здійснення розрахунків до іноземної валюти доларів США, а тому не може застосовуватися до спірних правовідносин положення частини 2 статті 625 ЦК України про відшкодування інфляційних витрат, так як ці положення можуть застосовуватися лише з метою компенсації втрат у зв`язку зі знеціненням національної валюти гривні.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 29.05.2019 позов задоволено частково.

Суд вирішив: стягнути з ОСОБА_2 . 3 % річних за прострочення зобов`язань за договорами позики від 07.12.2012 та від 19.12.2012 за період з 20.02.2016 по 18.01.2017 в розмірі 3421,23 доларів США, а також 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язання за період з 19.01.2017 по 27.12.2018 в розмірі 883516,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 9605,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 29.05.2019 в частині стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання за період з 19.01.2017 по 27.12.2018 в розмірі 704262,64 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вона дійсно отримала від ОСОБА_1 позику відповідно до зазначених договорів. Свої зобов`язання вона виконала на підставі рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18.01.2017 р. протягом жовтня-грудня 2018 року.

ОСОБА_2 вважає, що судом при наданні правової оцінки взаєминам сторін спору не було взято до уваги, що в контексті розгляду вимоги про стягнення інфляційних втрат важливою є обставина визначення еквівалента валюти зобов`язання у доларах США по всіх трьох договорах позики.

Відповідно до Листа ВСУ від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» зазначено, що згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання припиняється:

1)виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є

виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання;

2)за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного

(грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600 ЦК України);

3)зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а

також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (ст. 601 ЦК України);

4)за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); /

5)внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його

обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605 ЦК України);

6)поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України);

7)неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не

відповідає (ст. 607 ЦК України);

8)смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку

з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст. 608 ЦК України);

9)смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора (ч.

2 ст. 608 ЦК України);

10)ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли

законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (ст. 609 ЦК України).

Зважаючи на відсутність в зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору.

Така правова позиція міститься і в судових рішеннях касаційної інстанції (ВСУ від 12.03.2009 року по справі 6-9743сво08, постанова ВС від 14.02.2018 року по справі № 61-3957св18).

Прив`язку до еквіваленту в іноземній валюті містить й саме рішення про стягнення основної суми боргу від 18.01.2017 року, в резолютивній частині якого зазначено про стягнення «суми боргу за договорами позики від 19.12.2012 року, від 07.12.2012 року та від 19.12.2012 року в загальному розмірі 323 7342 ( три мільйона двісті тридцять сім тисяч триста сорок дві) грн. 75 коп., що еквівалентно 125000 (ста двадцяти п яти тисячам) доларів США».

Отже, прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою застосування положень частини другої ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Наведена позиція підтверджена різноманітною судовою практикою ВСУ, зокрема, постановою від 27.01.2016 року по справі № 6-771цс15.

Таким чином, на думку апелянта, стягнення інфляційних втрат в даному випадку суперечитиме чинному законодавству та суті відносин сторін спору.

Хибність рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат є наслідком неправильного застосування норм матеріального права, а саме: незастосування норм ст.ст. 598-600, 604- 609 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

У відзиві відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і просив задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивач ОСОБА_1 і його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу, наполягаючи при цьому, що суд правильно вирішив стягнути з відповідача кошти в порядку ст.625 ЦК України і у якості 3% річних за затримку виконання зобов`язання і інфляційні витрати у зв`язку із знеціненням грошових коштів з дня ухвалення Комінтернівським районним судом м.Харкова рішення 18.01.2017 року у цивільній справі №641/9781/16-ц про стягнення 3237342 грн.75 коп. і до фактичного його виконання, оскільки має місце невиконання ОСОБА_2 деліктних зобов`язань рішення суду.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.01.2017 у справі № 641/9781/16-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та присуджено до стягнення з ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики від 07.12.2012 року, 19.12.2012 року, та від 19.12.2012 року в загальному розмірі 3 237 342 грн. 75 коп. , що еквівалентно 125000 доларів США.( а.с.15)

Добровільно рішення суду відповідачем тривалий час не виконувалося.

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця, надавши виконавчий лист і постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. від 28.09.2018 року відкрито виконавче провадження № 57319171.

Внаслідок вжитих приватним виконавцем виконавчих дій протягом жовтня-листопада 2018 року рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18.01.2017 року було виконано у повному обсязі, грошові кошти перераховані стягувачу ОСОБА_1

Сторонами у справі не оспорюється, що ОСОБА_2 вказане судове рішення виконано в повному обсязі в період з 22.10.2018 по 27.12.2018 , а саме 22 жовтня 2018 року сплачено 1 254 545,46 грн., 07 листопада 2018 року сплачено 197 227,28 грн., 14 листопада 2018 року сплачено 182 209,10 грн., 25 листопада 2018 року сплачено 271 772,73 грн., 03 грудня 2018 року сплачено 91 254,55 грн., 27 грудня 2018 року сплачено 1 240 333,63 грн. ( а.с.8-13)

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 і 3% річних за затримку виконання зобов`язання, і суми інфляційних втрат на визначену рішенням суду від 18.01.2017 року суму боргу в розмірі 3237342,75 грн., суд першої інстанції погодився з доводами позивача, що мало місце невиконання ОСОБА_3 зобов`язання сплатити ОСОБА_1 вказану в рішенні суду суми у гривні, а відтак мають застосовуватися у повному обсязі положення частини 2 статті 625 ЦК України, тобто стягуватися і три проценти річних від простроченої суми, і сума інфляційних втрат за весь час прострочення.

Однак колегія суддів вважає помилковим рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення цієї частини позовних вимог.

Оскільки рішення суду позивачем не оскаржено, а апеляційна скарга відповідача стосується лише тієї частини рішення, якою задоволено вимоги про стягнення інфляційних втрат, апеляційний суд у відповідності до частини 1 статті 367 ЦПК України перевіряє рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У даній справі відповідачем оскаржується рішення суду в частині стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат, нарахованих за період з 19.01.2017 року по 27.12.2018 року за невиконання грошового зобов`язання щодо стягнення заборгованості, підтверджених рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дійсно, як вказують позивач та його представник зобов`язання, згідно з частиною другою статті 509 ЦК України, виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й рішення суду, і зокрема, рішення суду про відшкодування шкоди.

Разом з тим, зобов`язання по відшкодуванню шкоди, які виникають на підставі рішення суду, і договірні зобов`язання виникають із різних за своєю природою правовідносин.

Саме тому законодавцем у розділі 111 «Окремі види зобов`язань» Книги п`ятої Цивільного кодексу України розмежував відповідні норми шляхом розміщення в Підрозділі 1 норми, якими регулюються «Договірні зобов`язання», в тому числі і ті, які виникають із договору позики, які згідно даної справи були укладені 07 і 19 грудня 2012 року між сторонами - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а в Підрозділі 2 «Недоговірні зобов`язання», в тому числі і ті, які виникають із заподіяння шкоди (деліктні).

Позивач та його представник помилково тлумачать заочне рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 18 січня 2017 року у цивільній справі №641/9781/16-ц яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, як підставу припинення договірних та виникнення деліктних зобов`язань, оскільки цим рішення не змінено правовідносини, які виникли із договорі позики, а лише від імені держави України постановлено рішення про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 взятих за умовами договорів позики зобов`язань, що (тобто рішення суду) дозволило здійснити примусове стягнення боргу.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

Укладаючи 07.12.2012 року і 19.12.2012 року договори позики, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 передбачали однією із умов договорів їх виконання в визначений строк шляхом повернення суми з її визначенням в еквіваленті до долара США, чим вже убезпечили позичальника від негативних наслідків знецінення національної валюти гривні.

За таких обставин у ОСОБА_1 відсутнє передбачене ч.2 ст.625 ЦК України та Законом України від 03.07.1991 року №1282-Х11 «Про індексацію грошових доходів населення» право на стягнення з ОСОБА_2 інфляційних витрат у зв`язку із затримкою виконання зобов`язання за договорами позики від 07.12.2012 р. та від 19.12.2012 року.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 заявив, а представник відповідача проти цього не заперечував, що грошові кошти за договорами позики 07 грудня і 19 грудня 2012 року ним передавалися ОСОБА_2 саме у іноземній валюті, тобто в доларах, а в тексті засвідчених нотаріусом договорів позики записано про гривню з прив`язкою до еквівалентної суми доларів США лише за порадою нотаріуса, як засобу уникнення відповідальності за незаконні валютні операції.

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У колегії суддів, зважуючи на обставини справи і характер спірних правовідносин, відсутні сумніви у щирості пояснень позивача ОСОБА_1 .

Оскільки суд першої інстанції постановив рішення, в резолютивні частині якого не розмежовано окремо вирішення різних позовних вимог та вказано в загальній сумі і три відсотки річних за затримку виконання зобов`язання і інфляційній втрати, що створює ускладнення у чіткому викладенні як змісту задоволених вимог так і викладенню змісту виконавчого лита, колегія суддів змінює ухвалене судом першої інстанції рішення, шляхом викладення резолютивної частини окремими висновками по кожній із позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 травня 2019 року змінити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 3 % річних за прострочення виконання зобов`язань за договорами позики від 07.12.2012 року та від 19.12.2012 року за період з 20 лютого 2016 року по 18 січня 2017 року в розмірі 3 421 (три тисячі чотириста двадцять один) долар США 23 цента.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 3 % річних за прострочення виконання зобов`язань за договорами позики від 07.12.2012 року та від 19.12.2012 року за період з 19 січня 2017 року по 27 грудня 2018 року у розмірі 179 254 (сто сімдесят дев`ять тисяч двісті п`ятдесят чотири) грн 33 коп.

Відмвоити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина