Справа № 162/236/18 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А.М.
Провадження № 22-ц/802/75/19 Категорія: 26 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 подану в її інтересах представником ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2018 року,-

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 11.02.2008 року між її чоловіком ОСОБА_3 та АТ «Приватбанк» укладено кредитний договір №VO21GL про надання для придбання нерухомості коштів в сумі 56090 доларів США.

Вказує, що є дружиною позичальника, а тому вказаний договір відповідно до вимог ст. 65 СК України створює права та обов'язки для усієї сім'ї.

Зазначає, що Кредитний договір укладений в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки банк не надав повну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, умов кредитування, тощо, умови кредитного договору є несправедливими по відношенню до позичальника.

Просила суд на підставі вимог статтей 203, 215 ЦК України визнати недійсним кредитний договір №VO21GL від 12.02.2008 року, укладений між банком та її чоловіком ОСОБА_3

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати це рішення і ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що хоча вона і є поручителем, однак, її зобов»язання за кредитним договором, як дружини боржника ОСОБА_3, є самостійними. Договір містить несправедливі умови про нарахування додаткової оплати - комісії, інших винагород за здійснення моніторингу, обслуговування кредиту, про право банку збільшувати обсяг відповідальності позичальника, про обмежене право на дострокове погашення кредиту.

Договір вчинений під впливом обману, позивач не була ознайомлена з текстом договору, реальна ціна запропонованої фінансової послуги перекручена, істотна інформація прихована.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на безпідставність доводів викладених в апеляційній скарзі, про звернення до суду з позовом з пропуском строку позовної давності.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України ).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 11.02.2008 року між третьою особою ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (який в подальшому змінив назву на АТ «ПриватБанк») (далі - АТ АТ «ПриватБанк») укладено кредитний договір №VO21GL (далі - Кредитний договір), за яким ОСОБА_3 надано кредит у розмірі 56090 доларів США строком погашення до 11.02.2028 року під 10,80 % річних шляхом перерахування вказаних коштів на відповідний розрахунковий рахунок для придбання нерухомості (а.с. 13-19).

Для забезпечення виконання взятих зобов'язань по Кредитному договору, між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем АТ «ПриватБанк» було укладено договір поруки №VO21GL/3 від 11.02.2008 року, за умовами якого ОСОБА_2, як поручитель, відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань по вищевказаному Кредитному договору (далі - договір поруки) (а.с.79-80).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 09.12.2016 року, визнано поруку за договором №VO21GL/3 від 11.02.2008 року припиненою.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що права позивача не порушені, оскільки вона є поручителем та не вважається споживачем кредитних послуг. Однак при цьому суд залишив поза увагою ту обставину, що правовою підставою для звернення до суду за захистом своїх прав позивач зазначила положення ст.65 Сімейного Кодексу України.

Вбачається, що ОСОБА_2 у позовній заяві, під час судового розгляду вказувала, що звернулась за захистом своїх прав як дружина позичальника, оскільки кредитний договір укладений в інтересах сім'ї позичальника - ОСОБА_3 та позивачки ОСОБА_2, а саме, на придбання житла. Тому у неї виникло спільне з Позичальником зобов'язання щодо повернення заборгованості за Кредитним договором, що в свою чергу змушує її нести певні витрати, пов'язані із погашенням заборгованості. Наявність в Кредитному договорі прихованих, несправедливих умов, які впливають на загальний розмір зобов'язань за кредитом, створило для ОСОБА_2 зайві фінансові витрати як на даний час, так і на майбутнє, у зв'язку з чим порушуються її майнові права та інтереси, а також інтереси її сім'ї в цілому.

Доводи позивача про наявність у неї права на оспорення Кредитного договору, укладеного в інтересах сім'ї, грунтуються на Законі.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Оскільки кошти, одержані за Кредитним договором використані для придбання нерухомого майна - квартири для сім'ї ОСОБА_2, ОСОБА_3, обґрунтованими є доводи позивача про те, що Кредитний договір створив обов'язки щодо повернення кредиту, як в дружини позичальника, а значить - наявність у неї права оспорювати зазначений правочин.

Позивач просить визнати недійсним Кредитний договір в цілому, акцентуючи увагу на окремих його пунктах.

Аналізуючи зміст кредитного договору апеляційний суд встановив такі обставини.

Пунктом 3.10 Кредитного договору передбачено сплату комісії і порядок її нарахування за внесення коштів, спрямованих на дострокове погашення кредиту та за дострокове погашення кредиту в повному обсязі.

Пунктом 2.2.11 Кредитного договору встановлено обов'язок позичальника для здійснення останнього погашення по кредиту звернутися до банку, який надає інформацію про заборгованість.

Пунктами 6.2-6.2.2, 6.5, 6.5.1, 6.5.2 Кредитного договору передбачено право банку нарахувати комісію за дострокове погашення кредиту.

Згідно з пунктом 6.11 Кредитного договору, при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 кредитного договору банк здійснює моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник платить винагороду, що дорівнює залишку коштів між сплаченими позичальником на день проведення моніторингу та коштами нарахованими на останній строк сплати.

За умовами пункту 7.1 Кредитного договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі кредиту через касу у вигляді поновлювальної лінії у розмірі 56090.00 доларів США, на наступні цілі: 51 тис. доларів США - на придбання нерухомості, 5090 доларів США на оплату страхових платежів у випадку і в порядку передбаченому п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0.90% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Пунктом 4.1 кредитного договору визначено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором позичальником сплапчується пеня у розмірі , передбаченому пунктом 7.4 Кредитного договору.

При порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову (пункт 4.3 кредитного договору).

Згідно з п. 7.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0.15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен календарний день прострочення.

Згідно з пунктами 6.2- 6.2.3 банк вправі нарахувати додаткову комісію у разі прострочення позичальника по погашенню заборгованості за кредитом строком більше на 60 днів.

Відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те ж саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж саме правопорушення, що дає підстави для визнання пункту 4.3 недійсним.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Оскільки банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються також Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Оскільки у спірному договорі сплата винагороди за резервування ресурсів визначена у процентах, тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Тому встановлення в кредитному договорі обов'язку про сплату додатково, крім процентів, винагороди за резервування ресурсів, винагород за здійснення моніторингу, за надання фінансового інструменту, комісії за внесення коштів, спрямованих на дострокове погашення кредиту та за дострокове погашення кредиту в повному обсязі, комісії за порушення строків погашення заборгованості за кредитом ( за наявності умови про встановлення неустойки за порушення строків виконання зобов'язань) є несправедливими, порушують принцип добросовісності, а її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тому пункти договору, які містять вказані умови, підлягають визнанню недійсними.

У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало заяву про застосування позовної давності до заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач була обізнана з умовами Кредитного договору з моменту його укладення 11 лютого 2008 року, оскільки, як дружина, надавала згоду на укладення Кредитного договору у якій зазначила, що ознайомлена з текстом договору(а.с.78), крім того, виступала поручителем за виконання зобов'язань за даним Кредитним договором, та була ознайомлена з його умовами, про що зазначено у договорі поруки від 11 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 79-80), а з позовом до суду звернулася у квітні 2018 року.

Отже, позивач пропустила позовну давність для звернення до суду з вимогами, зокрема щодо визнання недійсними пунктів 3.10, 4.3, а також пунктів 6.2-6.2.2, 6.2.3, 6.4.1, 6.5-6.5.1,6.5.2, - в частині встановлення і нарахування комісії, пункту 6.11, пункту 7.1 кредитного договору щодо встановлення винагороди за резервування ресурсів кредитного договору та винагороди за надання фінансового інструменту, оскільки саме з 11 лютого 2008 року почався перебіг позовної давності.

З огляду на зазначене апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання недійсними пунктів 3.10, 4.3, а також пунктів 6.2-6.2.2, 6.2.3, 6.4.1, 6.5-6.5.1, 6.5.2, - в частині встановлення і нарахування комісії, пункту 6.11, пункту 7.1 Кредитного договору щодо встановлення винагороди за резервування ресурсів Кредитного договору щодо встановлення винагороди за резервування ресурсів та винагороди за надання фінансового інструменту, проте, враховуючи, що позивач пропустила встановлений законом строк звернення до суду за захистом порушеного права, у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити у зв'язку з пропуском позовної давності.

Доводи ОСОБА_2 про те, що нею не пропущено позовну давність, оскільки вона дізналася про порушення свого права в день звернення за юридичною допомогою, а не в день підписання спірного правочину, не заслуговують на увагу.

Як зазначалося вище, позивач була обізнана з умовами кредитного договору з моменту його укладення. Саме по собі незнання закону не звільняє від відповідальності. Позивач не надала суду переконливих аргументів щодо наявності у неї об'єктивних перешкод звернутися за юридичною допомогою в межах встановлених законом строків, які є розумними і достатніми для захисту порушеного права. Також позивачем не надано суду доказів щодо поважності причин пропуску позовної давності.

Вимоги позивача про визнання Кредитного договору недійсним в іншій частині - в цілому, колегія суддів вважає безпідставним у зв'язку з таким.

Положеннями цивільного законодавства України закріплено свободу укладення договору відповідно до загальних засад цивільного законодавства, з дотриманням, зокрема, вимог справедливості, добросовісності та розумності.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, зокрема щодо змісту правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; належної форми його вчинення та вільного волевиявлення сторін.

Правомірність вчинення правочину презюмується на підставі ст. 204 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман має доводитися позивачем, як стороною, яка діяла під впливом обману.

Вбачається, що ОСОБА_2 не була стороною Кредитного договору, боржник за кредитним договором не оспорював кредитний договір як такий, що вчинений під впливом обману, підписав кредитний договір, ствердивши тим самим про досягнення згоди з усіх істотних умов договору, відтак доводи позивача про вчинення договору під впливом обману, з використанням нечесної підприємницької практики є безпідставними.

Вимога позивача про невідповідність закону умов Кредитного договору про право банку збільшувати проценту ставку у випадках, передбачених у розділі 6 кредитного договору не ґрунтуються на Законі.

Вбачається, що кредитний договір укладений 11 лютого 2008 року.

Стаття 1056-1 ЦК України, якою введено заборону на збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки, введена в дію з 10 січня 2009 року.

Тому включення до умов кредитного договору положень, якими визначено право банку збільшувати процентну ставку у визначених договором випадках, а також нарахування комісії у випадках, визначених у розділі 6 , окрім нарахування комісії за дострокове повернення кредиту та комісії за прострочення погашення заборгованості за кредитом, відповідають положенням статті 627 ЦК України про свободу договору.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними пунктів 3.10, 4.3, а також пунктів 6.2-6.2.2, 6.2.3, 6.4.1, 6.5-6.5.1,6.5.2, - в частині встановлення і нарахування комісії, пункту 6.11, пункту 7.1 - щодо встановлення винагороди за резервування ресурсів та винагороди за надання фінансового інструменту слід відмовити у зв'язку з пропуском строків позовної давності, а в частині позову про визнання решти пунктів кредитного договору - слід відмовити за безпідставністю.

У зв'язку з тим, що при розгляді справи суд неповно з'ясував обставини справи, застосував закон, який не підлягає до застосування і не застосував закон, який підлягає до застосування, колегія суддів дійшла висновку про відмову у позові з інших підстав, ніж зазначено у рішенні суду першої інстанції, відповідно до положень статті 376 ЦПК України рішення Луцького міськрайонного суду підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 подану в її інтересах представником ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 жовтня 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: