Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 362/4088/16-ц

провадження № 61-34226св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

третя особа - Регіональний сервісний центр МВС України ТСЦ МВС № 3244,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року у складі судді Ковбеля М. М. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Суханової Є. М., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна»), у якому просив припинити право власності на транспортний засіб та визнати право власності.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 15 жовтня 2013 року між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» укладено договір про фінансовий лізинг, відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався передати у розпорядження ОСОБА_1 об`єкт лізингу - транспортний засіб VW Passat B7 2.0 ITDI , 2013 року виробництва, а позивач - сплатити 44 000,00 доларів США.

Позивач стверджував, що він свої зобов`язання виконав в повному обсязі, однак ТОВ «Порше Лізинг Україна» відмовляється вчиняти будь-які дії, передбачені пунктом 4.2 умов зазначеного договору, які спрямовані на передачу позивачеві права власності на об`єкт лізингу.

З огляду на викладене, просив припинити право власності ТОВ «Порше Лізинг Україна» та визнати за ОСОБА_1 право власності на зазначений об`єкт лізингу.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкт лізингу, а саме на транспортний засіб VW Passat B7 2.0 ITDI , 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_2 , двигун НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року залишено без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про виконання позивачем умов договору в частині повної грошової виплати об`єкта лізингу, а тому відповідно до умов договору про фінансовий лізинг до позивача має перейти право власності на об`єкт лізингу - транспортний засіб VW Passat B7 2.0 ITDI , 2013 року виробництва.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ТОВ «Порше Лізинг Україна», у якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за скаргою ТОВ «Порше Лізинг Україна», витребувано матеріали цивільної справи № 362/4088/16-ц з Васильківського міськрайонного суду Київської області. Крім того, вказаною ухвалою в задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржених судових рішень до закінчення касаційного провадження в справі відмовлено.

На виконання підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року 05 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ТОВ «Порше Лізинг Україна» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували факт розірвання договору про фінансовий лізинг скаржником ще в березні 2015 року внаслідок вчиненої ним відмови від договору у зв`язку з невиконання позивачем взятих на себе зобов`язань. Позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували виконання ним зобов`язань за договором про фінансовий лізинг від 15 жовтня 2013 року в повному обсязі. Крім того, суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку встановленим рішенням апеляційного суду Київської області від 26 травня 2016 року в справі № 362/7003/15-ц обставинам, оскільки на час розгляду справи позивач погасив лише прострочену заборгованість.

Відзив на касаційну скаргу

У вересні 2019 року від позивача на адресу суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 зазначив, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, а тому скасуванню не підлягають. Крім того, позивач вказав, що рішенням апеляційного суду Київської області від 26 травня 2016 року у цивільній справі № 362/7003/15-ц, яке має преюдиційне значення, встановлено факт виконання ним зобов`язань за договором лізингу. ОСОБА_1 звертає увагу на те, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» не надано суду жодних належних доказів направлення позивачу 18 березня 2015 року вимоги про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору в односторонньому порядку.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 15 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008751 (далі - договір), за умовами якого товариство зобов`язалось передати позивачу у розпорядження об`єкт лізингу, а саме: транспортний засіб марки VW Passat B7 2.0 ITDI , 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_2 , двигун НОМЕР_3 , а лізингоодержувач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму покриття витрат та виплатити лізингові платежі, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 35 200 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 8 800 доларів США. Згідно договору вартість об`єкту лізингу становить 360 404,00 грн, яка еквівалентна на час укладення договору 44 000,00 доларів США.

18 березня 2015 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» направлено позивачу вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору в односторонньому порядку.

Відповідно до пункту 4.2 договору про фінансовий лізинг № 00008751 право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача після повного виконання умов договору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про виконання позивачем умов договору в частині повної грошової виплати об`єкта лізингу, а тому відповідно до умов договору про фінансовий лізинг до позивача має перейти право власності на об`єкт лізингу - транспортний засіб VW Passat B7 2.0 ITDI , 2013 року виробництва.

При цьому суди послались як на таке, що має преюдиційне значення, на рішення апеляційного суду Київської області від 26 травня 2016 року у цивільній справі № 362/7003/15-ц (далі - рішення суду у справі № 362/7003/15-ц) за позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків, встановлено, що зобов`язання за договором лізингу № 00008751 виконано позивачем у повному обсязі, залишкова вартість об`єкту лізингу становить 0,00 доларів США.

Однак такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими, з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Частиною другою статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 799 ЦК України, дія якої поширюється спірні відносини, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню. Звідси випливає, що і договір фінансового лізингу, який містить елементи договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, повинен бути нотаріально посвідченим

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Оскільки укладений між сторонами договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально, він є недійсним в силу вказівки про це в законі (нікчемний правочин).

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17, та висновками Верховного Суду, що містяться в постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 755/6287/16-ц.

Недійсний (нікчемний) правочин є недійсним з моменту його вчинення, він не створює юридичних наслідків (не призводить до виникнення у сторін такого правочину прав і обов`язків), крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216, частина перша статті 236 ЦК України).

За таких обставин відсутні підстави для надання юридичної оцінки окремим пунктам договору на предмет їх виконання сторонами.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на умовах зазначеного договору фінансового лізингу, який є недійсним, тобто таким, що не призвів до виникнення у позивача права вимагати визнання права власності на спірний автомобіль, який є предметом вказаного договору, у задоволенні цих вимог належить відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про припинення права власності на транспортний засіб та визнання права власності.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про припинення права власності на транспортний засіб та визнання права власності відмовити.

З моменту прийняття цієї постанови Верховного Суду скасовані рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року та ухвала апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук