Єдиний унікальний номер 225/5513/17 Номер провадження 22-ц/804/153/19
Головуючий у 1 інстанції Челюбєєв Є.В. Єдиний унікальний номер 225/5513/17
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/153/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Будулуци М.С., Новікової Г.В.

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 28 вересня 2018 року цивільну справу №225/5513/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання удаваними договору купівлі-продажу та договору позики (головуючий в 1 інстанції суддя Челюбєєв Є.В., повний текст рішення складено 08 жовтня 2018 року)

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу квартири та позики удаваними. В обґрунтування вимог зазначала, що між сторонами було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу квартири НОМЕР_1, яка розташована в будинку АДРЕСА_1. 14.09.2010 року ними було укладено попередній договір в якому вони обумовили ціну квартири, як еквівалент 47000 доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату укладення основного договору. На виконання договору ОСОБА_3 передала їй завдаток за квартиру в сумі 217800 грн., що є еквівалентом 27 500 доларів США та зобов'язалася сплатити решту після укладення договору купівлі-продажу.

13 вересня 2011 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу відповідно до якого, вона продала, а відповідач придбала за 41213 грн. трикімнатну квартиру НОМЕР_1, яка розташована в будинку АДРЕСА_1. Також зазначила, що дійсною ціною квартири є не 41213 грн. як вказано в договорі, а 47 000 доларів США. Ціна в розмірі 41213 грн. зазначена сторонами в договорі з метою зменшення витрат, пов'язаних з нотаріальним оформленням договору та реєстрації переходу права власності. Тому просила визнати вказаний договір купівлі-продажу квартири удаваним в частині ціни та визнати, що між нею та ОСОБА_3 насправді укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, за яким вона продала, а відповідач придбала квартиру за 47 000 доларів США.

Крім того, при остаточному розрахунку коли ОСОБА_3 віддала їй решту коштів за квартиру в сумі 155459 грн. 85 коп., сторони також уклали договір позики від 22 липня 2013 року. Відповідно до цього договору вона позичила у ОСОБА_3 кошти в двох валютах у сумі 20 000 доларів США, що еквівалентно 163 000 грн. та 30 000 грн. Але фактично вона отримала від неї позику в сумі 550 доларів США та 30 000 грн. Позичені кошти зобов'язалася повернути в строк до 01.01.2015р. Але укладений договір позики в частині суми позики є удаваним, оскільки вони приховали, що фактично позивач позичила у ОСОБА_3 кошти в сумі 550 доларів США, що є еквівалентом 4396 грн. 15 коп. та 30000 грн. Тому просила визнати вказаний договір позики удаваним в частині в частині розміру грошових коштів, наданих у позику.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 28 вересня 2018року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу та позики удаваними було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач надала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам та судом не прийнято до уваги надані позивачем докази реальної вартості проданого нею майна, у тому числі попередній договір та розмір переданого відповідачем завдатку. Крім того, суд не врахував, що вартість її майна, яка зазначена в договорі купівлі-продажу не відповідає дійсності, що підтверджується висновком про оцінку майна згідно якого ринкова ретроспективна вартість житлової квартири станом на 13.09.2011 року складає 382 582 грн. та не надав оцінку тому факту, що до 2013 року вона продовжувала користувалася спірною квартирою.

Щодо удаваності договору позики, зазначає, що між нею та відповідачем не існувало будь яких домовленостей, які б давали підстави для позики такої значної суми коштів, та єдине, що їх об'єднувало - договір купівлі-продажу квартири. Відсутнє докази підтвердження факту передачі їй відповідачем зазначеної у договорі суми грошових коштів. Судом безпідставно не прийнято до уваги пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вважає, що судом не надано належну оцінку наданим нею доказам на підтвердження її вимог. Суд помилково не прийняв у якості доказів письмові заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які долучалися не як покази свідків, а як письмові докази в розумінні ст. 95 ЦПК України. Суд не надав оцінку таким письмовим доказам, як звіт про ретроспективну оцінку майна, єдина розрахункова книжка, довідка з виконавчої служби, з якої вбачається, що з позивача неодноразово у судовому порядку стягувалась заборгованість по сплаті комунальних послуг щодо спірної квартири.

Крім того, вважає, що суд помилково дійшов до висновку щодо пропуску нею строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивач дізналася лише у липні 2017 року, коли відповідач звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом про стягнення з неї суми позики за договором позики в розмірі 550000 грн.

Відповідач надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що судом прийнято законне та обґрунтоване рішення. В обґрунтування вказує, що позиція позивача пов'язана з бажанням уникнути від договірних зобов'язань за договором позики. Договір позики не пов'язаний з договором купівлі-продажу квартири, вони є різними за правовою природою та відповідають волевиявленню сторін. Це підтверджується нотаріальним посвідченням зазначених договорів, а також заявою на видачу готівки №24493911 від 19.07.2013 про зняття нею 21 000 доларів США, які були передані позивачу. Крім того, наполягає на тому, що позивачем було пропущено строк позовної давності, адже з дня укладення договору купівлі-продажу квартири та договору позики до моменту звернення до суду пройшло більш ніж три роки

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.

Інші особи які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами і надав їм належну оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову ціну. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 14.09.2010 року між позивачем ОСОБА_2 (до зміни прізвища ОСОБА_8 ), в інтересах якої діяла ОСОБА_4, та відповідачем ОСОБА_3 був укладений попередній договір, якій посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ходосовою Н.В. За яким сторони домовились, що позивач згодна продати, а відповідач ОСОБА_3 придбати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (Полководницькій) в м. Донецьку за ціною, що є еквівалентом 47000 (сорок сім тисяч) доларів США за курсом, встановленим НБУ на дату укладення основного договору купівлі - продажу квартири (п.2.1 договору).

Згідно п.5.1 цього договору до підписання попереднього договору, в рахунок належних за основним договором купівлі-продажу квартири платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності відповідач ОСОБА_3 передала позивачу суму завдатку в розмірі 217800 грн. При цьому, погодили, що в момент розрахунків за основним договором купівлі-продажу квартири, зазначена сума буде зарахована у належний з покупця платіж за цим договором, як еквівалент 27500 доларів США.

З метою виконання умов попереднього договору 13 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено основний договір купівлі-продажу квартири, якій посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Швець Р.О. Згідно якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбала трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пунктів 3 та 4 вказаного договору згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м.Донецька 26.06.2011 року за №30432899 вартість відчужуваної квартири складає 41213 грн. Продаж квартири вчинено за 41213 грн., які продавець (ОСОБА_2) повністю отримала від покупця при підписанні цього договору.

В пункті 12 договору сторони підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину.

Відповідно до заяви на видачу готівки №24493911 від 19.07.2013 року ОСОБА_3 отримано з поточного банківського рахунку 21000 доларів США.

22.07.2013 року між сторонами у письмовій формі укладено договір позики, якій посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ходосовою Н.В. про що внесено запис в реєстрі за № 633. Відповідно до якого ОСОБА_3 позичила, а ОСОБА_2 узяла у борг гроші у двох валютах в сумі 20000 доларів США, що є еквівалентом 163 000 грн. та 30000 грн.

Зазначену суму ОСОБА_2 зобов'язалася повернути до 01.01.2015 року шляхом перерахування вказаних в п.1 договору сум на поточний рахунок НОМЕР_2 (в доларах) та на поточний рахунок № НОМЕР_3 (в гривнах) у ПАТ «Дельта Банк».

За таких обставин, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 263 ЦПК України) встановив, що позивачем не доведено удаваність укладених між сторонами правочинів, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Висновки суду відповідають встановленим обставинам та підтверджуються матеріалами справи.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки відповідно до ст.. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі. Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів. Реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки та правочину, вчиненого для приховання реального правочину. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Аналогічні роз'яснення викладені у правовій позиції Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі N 6-1026цс16.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 зазначала, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, але зазначена в договорі ціна не відповідає дійсності, та посилаючись на ст. 235 ЦК України, просила визнати вказаний договір купівлі-продажу удаваним в частині ціни.

Тобто сторони по справі не заперечують, що між ними дійсно виникли правовідносини пов'язані з купівлею-продажем нерухомого майна та ними було укладено саме договір купівлі-продажу. Сторони підписали вказаний договір з метою реального настання прав та обов'язків які витікають з договору купівлі-продажу, а саме для однієї сторони - право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його ціну, а для другої сторони - право на отримання вартості предмета договору та обов'язок передати предмет договору новому власнику. Тобто відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу удаваним.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що правові висновки суду щодо недоведеності позивачем недійсності договору купівлі-продажу в частині ціни не відповідають вимогам закону, оскільки відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи убачається, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено сторонами у письмовій форми та посвідчено нотаріально. Відповідно до пунктів 4 та 5 вказаного договору вартість відчужуваної квартири складає 41213 грн. Продаж здійснюється за вказану суму, які продавець одержала під час підписання цього договору в повному обсязі. Підписанням договору продавець підтвердила факт продажу квартири за доброю волею (п.10) та підтвердила, що договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину (п.12).

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що зазначена в договорі купівлі-продажу ціна не відповідає умовам попереднього договору, оскільки відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Укладення попереднього договору не позбавляє його сторони права на досягнення в подальшому домовленості щодо умов договір купівлі-продажу.

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали договір купівлі-продажу у якому передбачили умови його виконання, у тому числі щодо ціни продажу, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

В позовній заяві позивач. зазначала, що фактично продаж нерухомого майна відбувся за 47 000 доларів США (374698 грн.), з яких 27500 доларів США (219238 грн.) вона отримала від відповідача,Ю тобто залишок складав 155459 грн. 85 коп. Інша сторона зазначений факт заперечувала. На підтвердження своїх вимог позивачка зазначила про наявність договору позики, відповідно до якого вона позичила у ОСОБА_3 кошти в двох валютах у сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 163000 грн. та 30000 грн. Проте даний факт не підтверджує продажу спірного майна за суму 47 000 доларів США, на якої саме наполягала позивачка.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що зазначені обставини не відповідають дійсності та судом не дано належну оцінку наданим нею доказам, у тому звіту про оцінку майна, поясненням свідків не приймаються до уваги, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Апеляційним судом не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги, щодо користування позивачем спірною квартирою до 2013 року, оскільки зазначений факт не доводить удаваність правочину в частині ціни продажу. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії розписки, яка складена 22.07.2013р. та підписана ОСОБА_4, остання зобов'язалась до часу виселення позивача сплачувати відповідачу витрати на оренду квартири.

Наведена позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність правового висновку суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог, що укладений сторонами договір позики є удаваним в частині суми позики, оскільки позивачем, її представником не надано належних доказів, які б свідчили, що укладаючи договір позики, сторони мали на увазі зовсім інший правочин.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи позивача щодо неотримання ними спірної суми, оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування. не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, лише поясненнями сторін та показаннями свідків не може доводитися факт виконання чи невиконання зобов'язання за наявності договору, підписаного сторонами та посвідченого нотаріально.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін. Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що оспорюванні правочини купівлі-продажу та позики є удаваними.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем позовні вимоги не доведені.

Проте суд апеляційної інстанції подується з доводами апеляційної скарги щодо безпідставності застосування судом першої інстанції строку позовної давності. Висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності є зайвим, оскільки суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову по суті у зв'язку з його недоведеністю. Однак дана обставини не впливає на правильність правових висновків суду щодо відмови у задоволенні позову.

Загалом доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, є фактично тотожними доводам, викладеним у позові, та були предметом розгляд у суді першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 28 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

М.С. Будулуца

Г.В. Новікова

Повний текст постанови складений 20 лютого 2019 року

Суддя-доповідач В.В. Папоян