Ухвала

14 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 560/241/17

провадження № 61-27393ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 21 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Дубровицька міська рада Рівненської області, про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою з правом постійного безоплатного земельного сервітуту,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив встановити порядок користування земельною ділянкою, виділеною рішенням Дубровицького міського виконкому від 12 листопада 1985 року за № 155 під спільний двір, будинок і льох (погреб) за адресою: АДРЕСА_1 згідно з кадастровим планом, яка має межі: зі сторони споруди ДН по ближчій стіні до другої споруди ДН (спільного погребу - льоху) 10,40, по межі із землею сусіда ОСОБА_3 - 222,68, по межі зі сторони АДРЕСА_2 - 11,91, зі сторони земельної ділянки відповідача - 15,79 х 1,78 х 8,82, а всього площею 0,0283 га пропорційно часткам у праві власності на домоволодіння між ним (частка 48/100) та відповідачем (частка 52/100) із встановленням постійного безоплатного земельного сервітуту: для нього право проходу і проїзду до своєї частини домоволодіння через частину дворової земельної ділянки відповідача; для відповідача право проходу до належної їй частини погребу (льоху) через частину дворової земельної ділянки позивача.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що він та відповідач є співвласниками домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, та землекористувачами земельних ділянок, які не приватизовані та знаходяться за вказаною адресою. Користування спільною дворовою земельною ділянкою між сторонами є складним, у зв'язку з чим виникають постійні непорозуміння, а тому необхідно встановити порядок користування спільною дворовою земельною ділянкою із встановленням земельного сервітуту.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Рівненської області від 21 березня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

18 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 21 березня 2018 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 грудня 2018 року визнано підстави для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року та постанови Апеляційного суду Рівненської області від 21 березня 2018 року за клопотанням ОСОБА_1 неповажними. Касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для звернення до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження з наведенням інших підстав для його поновлення та наданням відповідних доказів, та роз'яснено заявнику про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 929, заявник отримав вказану ухвалу 10 січня 2019 року.

На виконання вимог вказаної ухвали до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, які заявником здані на пошту 17 січня 2019 року. Вимоги ухвали заявником виконано.

ОСОБА_1 звернувся із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження, яка обґрунтована тим, що 17 квітня 2018 року ним було первинно подано касаційну скаргу на вказані судові рішення, однак ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року йому було відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто. Вказану ухвалу отримав 15 листопада 2018 року. Він є людиною похилого віку (70 років) та з 07 грудня по 17 грудня 2018 року він знаходився на лікуванні через високий тиск, а тому не міг без сторонньої допомоги залишати своє помешкання.

На підтвердження цих доводів суду надано відповідні докази, а саме: довідка Виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 14 січня 2019 року № 124, архівна довідка від 11 грудня 2018 року № 198/08-27, довідка Зарічненського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 17 січня 2019 року № 86/05, витяги з амбулаторної картки ОСОБА_1, витяг з реєстру «Укрпошта» зі штрихкодовим ідентифікатором поштового відділення 815.

Відповідно до частин першої, другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвалених у даній справі судових рішень та додані матеріали свідчать про поважність причин пропуску цього строку та наявність підстав для його поновлення.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 21 березня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою з правом постійного безоплатного земельного сервітуту.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги підстави і предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Апеляційного суду Рівненської області від 21 березня 2018 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для її розгляду судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, статтею 390, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року та постанови Апеляційного суду Рівненської області від 21 березня 2018 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 21 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Дубровицька міська рада Рівненської області, про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою з правом постійного безоплатного земельного сервітуту.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук