КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №22-ц/824/9167/2019 Головуючий у 1-й інстанції:ОСОБА_14.
754/2450/18 Доповідач - ОСОБА_13.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_13.

суддів - ОСОБА_15.,ОСОБА_17.

секретар - ОСОБА_16.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_18, приватний нотаріус Київського нотаріального округу ОСОБА_20, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19 про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними,-

у с т а н о в и в:

У лютому 2018 позивач пред`явив позов до відповідачів про визнання договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.06.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі - продажу зазначеної квартири. Відповідно до інформаційної довідки № 97066591 від 12.09.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу від 08.06.2016 року тієї ж квартири. За змістом вказаної довідки ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2016 року у справі № 757/60704/16-к було накладено арешт на квартиру на підставі клопотання Головного слідчого управління Національної поліції України у зв`язку з здійсненням досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0006084, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.06.2015 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 361, ч.2 ст. 361 КК України. Зазначені договори є недійсними з тих підстав, що вони суперечать нормам чинного законодавства. Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 року частково задоволено його позов та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь борг в розмірі 411480, 00 грн.. Під час розгляду зазначеної справи ухвалою суду від 20.07.2012 року з метою забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належала відповідачу. Рішення суду набрало законної сили та на його виконання судом видано виконавчий лист, державним виконавцем відкрито виконавче провадження. Відповідно до постанови про арешт ВДВС Деснянського районного управління юстиції в м. Києві від 10.06.2014 року накладено арешт на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 .. Постановою державного виконавця від 15.05.2015 року виконавче провадження по виконанню зазначеного рішення закінчено у зв`язку з його виконанням. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.06.2015 року у справі № 2зз/754/25/15 заходи забезпечення, вжиті судом, скасовано. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року було задоволено його позов та стягнуто з ОСОБА_2 за договором позики від 25.10.2011 року борг у розмірі 568620, 00 грн. та судові витрати. На підставі зазначеного рішення державним виконавцем відкрито виконавче провадження. Постановою державного виконавця від 08.06.2015 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_5 в межах суми боргу, державним реєстратором в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис про обтяження. Приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_20. на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва у справі № 478/1898/15 ц від 02.06.2015 року знято арешт з майна, що належить відповідачу. Разом з тим в провадженні Деснянського районного суду м. Києва справа № 478/1898/15ц не перебувала, ухвала про скасування заходів забезпечення позову не приймалась. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №39014051 від 12.06.2015 року зазначену квартиру боржник ОСОБА_5 продав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2015 року. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_18. Укладення зазначеної угоди між сторонами стало можливе тільки при припиненні щодо цього об`єкта нерухомості всіх обтяжень. Дії як продавця ОСОБА_5 та покупця ОСОБА_3 є шахрайськими і вчинені з метою позбавлення платоспроможності боржника та виведення майна з власності відповідача.

Посилаючись на ст.ст. 202, 203, 234 ЦК України, позивач просив визнати недійсним як договір купівлі - продажу квартири серія та номер 458 від 04.06.2015 року, укладений між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_3 , який є рідним братом дружини ОСОБА_5 , так і договір купівлі-продажу тієї ж квартири, укладений 08.06.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , яка є донькою боржника ОСОБА_5 .. Недійсність вказаних правочинів підтверджується тим, що сторони вказаних правочинів є близькими родичами, які не передбачали настання правових наслідків, обумовлених цими правочинами, а мали на меті лише фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 ..

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення та постановити нове про задоволення його позову. Зазначає, що суд дійшов хибного висновку про те, що оспорюваний договір купівлі - продажу від 04.06.2015 року був укладений сторонами після виконання ОСОБА_5 свого боргового зобов`язання та після зняття всіх обтяжень зі спірної квартири, оскільки суд не врахував, що арешт на все майно ОСОБА_5 , в тому числі і на спірну квартиру, накладений ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2012 року по справі №2-3614/2012, був скасований ухвалою Деснянського районного суду міста Києва лише 09.06.2015 року, яка набрала законної сили після строку на її оскарження в апеляційному порядку. При цьому не врахована та обставина, що ухвала Деснянським районним судом м. Києва від 02.06.2015 року про скасування заходів обтяження спірної квартири в справі 3№478/1898/15, яка до суду не надходила та не розглядалась, судом не постановлювалась. При укладенні спірних договорів між родичами однієї родини, первинний власник нерухомого майна ОСОБА_2 весь час залишався оперативним користувачем, розпорядником та утримувачем спірної квартири, що є доказом фіктивності укладених договорів, якому суд не надав належної оцінки. Не належними доказами підтверджено сплата ОСОБА_6 вартості квартири, яка визначена п.5 договору від 08.06.2016 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 у справі № 2-3614/2012, в забезпечення виконання якого накладався арешт на його квартиру, було повністю ним виконано, що підтверджується квитанцією № 397944 від 14.05.2015 року про перерахування всієї суми боргу в розмірі 414 786,00 грн. на депозитний рахунок ВДВС Деснянського районного управління юстиції в м. Києві, та постановою ВДВС про закінчення виконавчого провадження у справі №2-3614/12 від 15.05.2015 року на підставі сплати боржником коштів у повному обсязі. Таким чином, з 15.05.2015 року для нього припинили існувати будь-які правові перепони для вільного розпорядження власним майном, зокрема, квартирою АДРЕСА_1 . Перший договір, який оспорюється позивачем було укладено 04.06.2015 року, тобто майже через три тижні після повного виконання ним свого боргового зобов`язання перед позивачем та після зняття всіх обтяжень з квартири, у зв`язку з чим жодних порушень майнових прав та інтересів позивача не було: на цей час грошові вимоги позивача в межах справи № 2-3614/2012 року були виконані в повному обсязі.

Посилання позивача на існування 04.06.2015 року обтяження квартири у справі № 754/10942/14-ц є безпідставними, адже в межах справи № 754/10942/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 568 620,00 грн., судом не вживалось жодних заходів забезпечення позову, у т .ч. шляхом накладення арешту на його майно. Застосування арешту на його майно в межах справи №754/10942/14-ц відбулось лише 08.06.2015 року. Твердження позивача про начебто «фіктивність» судового документу, на підставі якого було зняте обтяження зі спірної квартири, не можуть бути покладені в основу визнання договору недійсним, оскільки на даний час відсутній вирок суду по кримінальній справі, що набрав законної сили, яким були б встановлені будь-які обставини підроблення судового документу, на підставі якого відбулось зняття обтяження зі спірної квартири, а також осіб винних у скоєнні відповідного злочину.

Обрання члена родини для продажу квартири не є забороненою дією, яка свідчить про небажання сторін виконувати договір. Факт реальності виконання договірних зобов`язань підтверджується тим, що вартість квартири була сплачена продавцю (відповідачу 2) в повному обсязі, так само як продавець передав покупцю (відповідачу 3) квартиру у власність та розпорядження.

За першим договором сторони правочину погодили істотні умови, під час укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі продажу були перераховані грошові кошти, відповідно до суми, погодженої сторонами, право власності за покупцем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна, а продавець передав покупцю ключі від спірної квартири. Таким чином, цілі визначені сторонами першого договору та другого договору були досягнуті, наслідки настали, а позивачем не доведено суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Між тим, Постановою від 04.04.2018 року в справі № 344/17672/15-ц Верховний Суд у справі за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу з урахуванням вимог статей 203, 215, 234, 626, 627 ЦК України визначив , що у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Також у справі № 344/17672/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що однією з ознак дійсності правочину є те, що він був посвідчений нотаріусом з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема, відповідно до витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на день укладання договору заборона на відчуження спірного нерухомого майна була відсутня.

В ході судового розгляду в суді першої інстанції встановлено, що розрахунки за другим договором здійснювались між сторонами двома платежами на загальну суму 789 689,00 грн., що підтверджується квитанціями банку "Артем Банк" від 08.06.2016 за № 226_8 та № 226_9, у зв`язку з чим доводи позивача про невиконання сторонами п. 5 Договору 2 від 08.06.2016 року, в частині несплати ОСОБА_4 обумовленої вартості квартири ОСОБА_3 , що свідчить про фіктивність правочину, є безпідставними. Крім підтвердження факту здійснення взаємних розрахунків між сторонами в ході судового розгляду в суді першої інстанції, аналогічні факти було встановлено в процесі вчинення нотаріальної дії, оскільки жодних заперечень щодо неповного виконання зобов`язань, які б потягнули за собою відмову нотаріуса у посвідченні правочину, сторонами висловлено не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що він, станом на 09.11.2017 року, ніби то не проживає у орендованій, на підставі договору суборенди від 17.05.2016 року, квартирі АДРЕСА_2 , а станом на 29.05.2018 року знаходився у квартирі АДРЕСА_3 , про що повідомив державного виконавця, оскільки дізнався про власний розшук в рамках виконавчого провадження, також не свідчить про фіктивність правочинів, оскільки характер його професійної діяльності (будівельна сфера) передбачає постійні відрядження та безпосередню участь в процесі зведення об`єктів будівництва на всій території України, а тому факт тривалої відсутності за зареєстрованим місцем проживання є звичним явищем. Ні факт його перебування 29.05.2018 року в квартирі своїх родичів квартирі АДРЕСА_3 , яких він періодично навідує, ні факт відсутності його в орендованому житлі 09.11.2017 року не є доказом фіктивності правочину.

Отже відсутні докази на підтвердження вказаних доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 ..

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уважають рішення суду першої інстанції законним, а апеляційну скаргу не обґрунтованою з підстав зазначених у відзиві ОСОБА_2 ..

При розгляді справи судом першої інстанції установлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто на його користь із ОСОБА_2 411 480, 00 грн. боргу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2012 року у цій справі був накладений арешт на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 .

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві ОСОБА_21. від 15.05.2015 року закінчено виконавче провадження у справі №2-3614/12 у зв`язку із сплатою боржником коштів у повному обсязі (а.с. 200 т. 1).

09.06.2015 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва скасовано заходи забезпечення позову в цивільній справі № 2-3614/12 року, знято арешт з квартири АДРЕСА_3 , накладений ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києві від 20.07.2012 року (а.с. 18 т. 1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 за договором позики від 25.10.2011 року грошові кошти у розмірі 568 620, 00 грн. та судові витрати. На виконання судового рішення був виданий виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем 28.05.2015 року було відкрито виконавче провадження (а.с. 12-14 т. 1).

08.06.2015 року постановою головного державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві ОСОБА_21. від 08.06.2015 року накладено арешт на все майно ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення - 572 274, 00 грн. (а.с. 30 т. 1).

09.06.2015 року державним реєстратором зареєстровано обтяження нерухомого майна належного ОСОБА_2 ..

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 15.06.2015 року, 04.06.2015 року обтяження (арешт) на квартиру АДРЕСА_3 було припинено із зазначенням вчинення такої дії приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_20. на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 02.06.2015 року у справі № 478/1898/15-ц (а.с. 24-27 т. 1).

За повідомленням Деснянського районного суду міста Києва справа № 478/1898/15- ц в провадження суду не надходила і судом не розглядалась, а ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 02.06.2015 року не постановлялася.

04 червня 2015 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 , за що покупець сплатив продавцю 1 029 148 грн.. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_18. (а.с. 77-78 т. 1).

Право власності ОСОБА_3 зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.06.2015 року та технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 140-144 т. 1).

08 червня 2016 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 , за що покупець сплатив продавцю 789 698, 00 грн..Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19. (а.с. 125 т. 1).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані договори були укладені лише для виду, без наміру в учасників даних правочинів створити його юридичні наслідки, що обумовлені договорами купівлі-продажу.

Крім того суд зазначив, що в обґрунтування позову представник позивача посилався, як на підставу своїх вимог, також на те, що станом на момент укладення Договору купівлі-продажу від 04.06.2015 року квартира перебувала під забороною відчуження, проте оцінивши у сукупності усі інші доводи сторони позивача, суд поставився до них критично, до уваги не взяв та відхилив, з огляду на те, що вони є необґрунтованими, безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 року у справі № 2-3614/2012, в забезпечення позову по якій накладався арешт на спірну квартиру, було повністю виконано ОСОБА_2 , що підтверджується квитанцією № 397944 від 14.05.2015 року про перерахування всієї суми боргу у розмірі 414 786, 00 грн. на депозитний рахунок ВДВС Деснянського РУЮ в м. Києві та постановою старшого державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві ОСОБА_21. від 15.05.2015 року про закінчення виконавчого провадження у справі № 2-3614/12 у зв`язку із сплатою боржником коштів у повному обсязі. З наведеного вбачається, що оспорюваний Договір купівлі-продажу від 04.06.2015 року був укладений сторонами після повного виконання ОСОБА_2 свого боргового зобов`язання та після зняття всіх обтяжень з квартири.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та встановивши її обставини, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він містить протиріччя, не відповідає обставинам справи та вимогам закону, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами, а докази, надані сторонами, оцінені судом без взаємного зв`язку у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Установлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 року в справі № 2-3614/12 задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто на його користь із ОСОБА_2 411 480, 00 грн. борг.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.07.2012 року у цій справі був накладений арешт на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 , який ухвалою цього ж суду було скасовано09.06.2015 року. При цьому в судовому засіданні щодо розгляду заяви представника ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову, яке відбулось 09.06.2015 року був присутній представник ОСОБА_2 (а.с. 18 т. 1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року, яке набрало законної сили 11.02.2015 року, в справі №754/10942/14 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 за договором позики від 25.10.2011 року грошові кошти в розмірі 568 620, 00 грн. та судові витрати. 17.03.2015 року на виконання судового рішення був виданий виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем 28.05.2015 року було відкрито виконавче провадження (а.с. 12-14, 15т. 1).

Як убачається із рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року, представник відповідача ОСОБА_2 приймав участь при розгляді цивільної справи №754/10942/14, за результатом розгляду якої задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 за договором позики від 25.10.2011 року грошові кошти у розмірі 568 620, 00 грн. та судові витрати та яке набрало законної сили 11.02.2015 року.

На даний час рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року ОСОБА_2 не виконано.

04.06.2015 року ОСОБА_2 здійснив відчуження, належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_3 ..

При цьому відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав, 04.06.2015 року ( у день оформлення оспорюваного правочину) обтяження (арешт) на квартиру АДРЕСА_3 було припинено із зазначенням вчинення такої дії приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_20. на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 02.06.2015 року у справі № 478/1898/15-ц (а.с. 24-27 т. 1).

Проте, відповідно до інформації Деснянського районного суду міста Києва справа № 478/1898/15- ц в провадження суду не надходила і судом не розглядалась, а ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 02.06.2015 року не постановлялася ( а.с. 20 том 1).

Аналіз наведеного свідчить про те, що 04.06.2016 року відчуження ОСОБА_2 спірної квартири відбулось під час дії обтяження на неї відповідно до ухвали суду від 22.11.2012 року та існування невиконаного рішення суду від 23.09.2014 року, яке набрало законної сили 11.02.2015 року, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто кошти розмірі 568 620, 00 грн. та судові витрати.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Отже підставою для відмови у державній реєстрації прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна чи розпорядження ним є наявність у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження.

При укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 приховав від нотаріуса наявність судового рішення про арешт відчужуваної квартири, скориставшись тим, що до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено недостовірну інформацію про припинення обтяження.

При цьому ОСОБА_2 достовірно було відомо, що попри існування у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна інформації про припинення обтяження на спірну квартиру, указана інформація не відповідала дійсності, оскільки як вже зазначалось вище саме за заявою ОСОБА_2 09.06.2015 року, тобто після дати вчинення правочину щодо відчуження спірної квартири, судом розглядалось питання щодо скасування арешту на неї.

Крім того, відповідно до ст. 294 ЦПК України, у редакції 2004 року, який діяв на час скасування судом арешту на спірну квартиру, дане судове рішення набирало законної сили після строку на її оскарження в апеляційному порядку, а отже відомості про зняття арешту на спірну квартиру не могли бути внесеними до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна навіть і 09.06.2015 року.

При цьому слід зазначити, що вже 08.06.2015 року постановою ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві накладено арешт на все майно ОСОБА_2 на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року, а 09.06.2015 року державним реєстратором зареєстровано обтяження нерухомого майна належного ОСОБА_2 (а.с. 30 т. 1).

Відповідно до вимог закону, як у редакції ЦПК України 2004 року, так і в редакції 2017 року, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Однак, як зазначив Європейський Суд з прав людини у справі "Бурдов проти Росії", заява N589498/00, п. 34", це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень.

Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6.

Позивач, пред`явивши позов до відповідачів про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 04.06.2015 року, укладений між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_3 , та від 08.06.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , зазначав, що сторони вказаних правочинів є близькими родичами, які не передбачали настання правових наслідків, обумовлених цими правочинами, а мали на меті лише фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 ..

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 655 цього Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного

Суду України № 6-1873цс16 від 19.10.2016 року, якої притримується і Верховний Суд ( постанови №№753/13965/15, 910/4088/17).

У даній справі, відповідач ОСОБА_2 , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно ОСОБА_7 , був обізнаний про фактичну наявність арешту на спірне майно та знав про негативні наслідки для себе при виконанні рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 рокуна користь ОСОБА_1 шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Про те, що дії сторін обох правочинів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, свідчать і ті факти, що вони укладені між близькими родичами: ОСОБА_3 є рідним братом дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , дівоче прізвище якої ОСОБА_9 ( а.с. 40 том 1), а ОСОБА_4 , якій ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру 08.06.2016 року є донькою ОСОБА_4 , яка до речі в спірній квартирі була зареєстрована разом з ОСОБА_2 з 07.10.1999 року ( а.с.44 том 1).

Крім того, будь-яких доказів того, що після укладення 04.06.2015 року оспорюваного правочину ОСОБА_3 вступив у фактичне володіння та користування спірним майном, матеріали справи не містять та останнім не надано, як не надано вказаних доказів і ОСОБА_4 , яка як вже зазначалось вище і так з 07.10.1999 року мала право користування спірною квартирою.

На підставі зазначеного суд відхиляє посилання відповідачів на Постанову Верховного Суду від 04.04.2018 року в справі № 344/17672/15-ц, відповідно до якої в справі за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу з урахуванням вимог статей 203, 215, 234, 626, 627 ЦК України суд визначив , що у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження щодо виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року 20.09.2017 року ОСОБА_2 звернувся до державного виконавця Деснянської ВДВС з заявою, у якій повідомив, що він проживає за адресою: кв. АДРЕСА_2 та не має можливості погасити заборгованість перед ОСОБА_1 у в зв`язку з відсутністю нерухомого майна, інших доходів, розрахункових рахунків та інше, надавши укладений 17.05.2016 року між ним та ФОП ОСОБА_10 договір суборенди щодо квартири АДРЕСА_2 , у якому зазначив місце свого знаходження/проживання: АДРЕСА_4 . ( а.с.122-125 том 2).

При цьому, відповідно до Акту державного виконавця від 09.11.2017 року та пояснень ОСОБА_10 , ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 ніколи не проживав та майна в даній квартирі не має ( а.с.127-128 том 2).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2017 року по справі №754/10942/14-ц ОСОБА_2 було оголошено в розшук. у

29.05.2018 року ОСОБА_2 особисто звернувся до державного виконавця із заявою, у якій зазначив, що він проживає за адресою знаходження квартири АДРЕСА_3 ( а.с.129 том 2).

У матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19. щодо посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири від 08. 06.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 містяться три квитанції банку «Артем Банк» від 08.06.2016 року за номерами 226_7,226_8, 226_9, які підтверджували виконання сторонами правочину п. 5 Договору від 08.06.2016 року, за яким продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за суму 789 698 грн. 00 коп., які Покупець сплатила, а Продавець отримав повністю від Покупця до підписання цього Договору ( а.с.125-128 том 1).

Проте, квитанція № 226_7 в сумі 789 689,00 грн., містить інформацію, що платником та отримувачем за цією квитанцією є ОСОБА_11 з призначенням платежу - поповнення поточного рахунку власними коштами; квитанція № 226_8, містить інформацію, що отримувачем коштів в сумі 499 000,00 грн. з власного поточного рахунку є ОСОБА_3 ; квитанція № 226_9 містить інформацію, що отримувачем коштів в сумі 290 698, 00 грн. з власного рахунку є ОСОБА_12 ( а.с.126-128 том 1).

Оцінюючи надані сторонами докази відповідно до ст. 89 ЦПК України у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що є правові підстави вважати, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а укладалися з метою приховання квартири від можливого звернення стягнення на неї в порядку виконавчого провадження.

Та обставина, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 року в справі № 2-3614/2012, в забезпечення позову по якій накладався арешт на спірну квартиру, було повністю виконано ОСОБА_2 14.05.2015 року, а тому він мав право розпоряджатися належним йому на праві власності майном, як він про це зазначає, на увагу не заслуговує, оскільки останньому на час вчинення правочину 04.06.2015 року, достовірно було відомо про те, що фактично арешт не був знятий, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014 року набуло законної сили 11.02.2015 року, а тому він мав грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 .. Отже справжньою метою укладення договору було штучне виведення майна з власності продавця на користь пов`язаної особи з метою уникнення виконання зобов`язання.

Проте на вказане суд першої інстанції уваги не звернув, унаслідок чого неправильно вирішив дану справу.

Посилання відповідачів на правову позицію Верховного Суду в справі №344/17672/15-ц про те, що однією з ознак дійсності правочину є те, що він був посвідчений нотаріусом з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема, відповідно до витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на день укладання договору заборона на відчуження спірного нерухомого майна була відсутня, також на увагу колегії суддів не заслуговує, оскільки встановлено про те, що арешт на спірну квартиру судом не був скасований на момент вчинення правочину 04.06.2015 року, про що ОСОБА_2 було достовірно відомо, так як розгляд його заяви про скасування арешту на спірну квартиру було призначено на 09.06.2015 року, тобто після вчинення правочину.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду з постановленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 з розподілом судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 04.06.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_18; договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 08.06.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: ОСОБА_13

Судді: ОСОБА_15

ОСОБА_17