П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року м. Київ

Справа № 22-11782 Головуючий у1-й інстанції - Цокол Л. І.

Унікальний № 757/1613/17-ц Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретарів Дячук І. М.,

Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Генеральної прокуратури України, ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду,-

у с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ОСОБА_1 пред`явив в суд позов до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, в якому просив відшкодувати за рахунок державного бюджету завдану йому незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду моральну шкоду у розмірі 8 000 000 грн.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він незаконно протягом 15 років 8 місяців 18 днів перебував під досудовим та судовим слідством у період з 28 вересня 2000 року до 15 червня 2016 року за безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 368 КК України, у кримінальних справах, порушених з надуманих мотивів, в тому числі з 29 вересня 2000 року до 12 листопада 2002 року, тобто 2 роки 1 місяць 14 днів, під вартою. Також вказував на незаконний арешт постановою слідчого від 2 жовтня 2000 року належного йому майна, що скасований 14 лютого 2013 року. На час звернення із позовом всі обвинувачення відносно нього спростовані, кримінальні справи та кримінальні провадження закриті. Таким чином, відбулась повна його реабілітація та скасування необґрунтованого обвинувачення за поданням сторони обвинувачення.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Відшкодовано ОСОБА_1 за рахунок державного бюджету моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку грошових коштів в розмірі 500 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду, Генеральна прокуратура України, ОСОБА_1 , Державна казначейська служба України, подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, Генеральна прокуратура України та Державна казначейська служба України в своїх апеляційних скаргах просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі (т. 2, а.с.190-193, 202-205), ОСОБА_1 просить змінити рішення районного суду у частині визначення відшкодування моральної шкоди у розмірі, визначеному у позовних вимогах та вирішити питання про судові витрати на правничу допомогу та оплату проведення експертиз (т. 2, а.с.195-201).

Справа вже була предметом апеляційного розгляду та постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року апеляційні скарги Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року змінено. Абзац другий та третій резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції: «Відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок державного бюджету моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку грошових коштів у розмірі 900 000,00 грн. Стягнуто з Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової психологічної експертизи у розмірі 460 грн. 35 коп., та витрати на проведення науково-правової експертизи у розмірі 337 грн. 50 коп. з кожного, а також у дохід держави судовий збір у розмірі 1125 грн. з кожного». В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що кримінальне провадження щодо позивача закрито з реабілітуючих підстав і, врахувавши встановлений на час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати, висновки судової психологічної експертизи та суму, виплачену на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 29 вересня 2016 року, стягнув відшкодування за спричинену моральну шкоду у розмірі 900 000 грн.

Постановою Верхового Суду від 19 червня 2019 року касаційну скаргу Генеральної прокуратури України та касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2019 року вказану справу призначено до розгляду.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 та його представника, адвоката Зайченка В. М., які підтримали свою апеляційну скаргу та росили її задовольнити та заперечували прости апеляційних скарг Генеральної прокуратури України і Державної казначейської служби України; представника Генеральної прокуратури України, Орленка А. О. , який підтримав апеляційну скаргу прокуратури та заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 ; представника Державної казначейської служби України, Олешка О. М. , який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи кожної з поданих апеляційних скарг, колегія доходить висновку про те, що апеляційні скарги Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з таких підстав.

При ухваленні рішення про часткове задоволення позову районний суд вважав встановленими наступні обставини.

З 28 вересня 2000 року по 15 червня 2016 року ОСОБА_1 перебував під досудовим слідством та судом. Так ОСОБА_1 18 січня 2001 року було пред`явлене обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 165, ч. 2 ст. 168 КК України (1960 року), ч. 2 ст. 367 КК України (2001 року), а 01 листопада 2001 року - у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 368 КК України (2001 року).

Кримінальну справу, порушену Генеральною прокуратурою України 28 вересня 2000 року стосовно ОСОБА_1 за фактом зловживання службовим становищем в інтересах ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 165 КК України (1960 року), об`єднано з кримінальною справою № 2025 внесено до ЄРДР за № 0000026 від 21 листопада 2012 року за ч. 2 ст. 364 КК України (2001 року), та у подальшому закрито ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння.

Усі інші кримінальні справи стосовно позивача порушувались за матеріалами кримінальної справи № 2025, та з нею об`єднувались.

У вказаний період з 29 вересня 2000 року до 12 листопада 2002 року позивач перебував під вартою, а в подальшому на підписці про невиїзд до 15 червня 2016 року, цей захід був скасований під час закриття кримінального провадження.

У вказаний період у позивача погіршився стан здоров`я, його сім`я змушена була змінити усталений уклад життя. Весь цей час позивач змушений був витрачати час для відновлення свого становища.

Вказані події безумовно призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача.

За результатами проведення судової психологічної експертизи від 21 грудня 2017 року складений висновок експерта № 16418/17-61. Результати проведеної психодіагностичної бесіди повністю автентичні результатам психологічної діагностики. Зазначений комплекс індивідуально-психологічних якостей і психічних проявів ОСОБА_1 свідчить про наявність у підекспертного тяжкого ступеня психічної шкоди, що супроводжується значними змінами психічного стану, що може переходити в пограничні стани. У зв`язку з чим чиннику «і» (коефіцієнту індивідуальних особливостей) надається значення в 1,7 балів. Аналіз психологічного складу особистості на момент дослідження дають підстави вважати, що ситуація, яка розглядається в матеріалах цивільної справи № 757/1613/17-ц, стала для ОСОБА_1 психотравмувальною і нанесла моральну шкоду його особистості. Результати проведення судової психологічної експертизи дають підстави констатувати, що всі означені моральні страждання ОСОБА_1 знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з подією, яка розглядається в матеріалах цивільної справи № 757/1613/17-ц та призвели до: порушення його нормальних життєвих зв`язків; порушення нормального (звичного) плину буття: порушення емоційної та вольової сфери і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, в результаті перебування під слідством та судом з 28 вересня 2000 року до 15 червня 2016 року, що склало 15 років 8 місяців 18 днів, будучи невинним в тому, в чому його звинувачували ці всі роки, остаточно розраховуватиметься за вищевказаною методикою відповідно до визначеного набору значень і коефіцієнтів за відповідною формулою і в літерному позначенні складатиме матеріальний еквівалент: 188МЗП 1 - 1,7 2 (1 - 0) = 639,2 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 500 000 грн. суд першої інстанції відхилив як необґрунтовані заперечення відповідача щодо відшкодування позивачу шкоди згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року, оскільки вказане відшкодування було проведене за незаконне перебування під слідством та судом у іншому кримінальному провадженні (іншій кримінальній справі).

Скасовуючи судове рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд у своїй постанові від 19 червня 2019 року вказав наступне (т. 3, а.с.121-126).

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Довільне тлумачення апеляційним судом факту не встановлення вини ОСОБА_1 станом на час закриття кримінального провадження щодо нього у зв`язку з декриміналізацією діяння, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, призвело до передчасного висновку апеляційної інстанції про наявність реабілітуючої підстави для відшкодування моральної шкоди.

Декриміналізація вказаного діяння є реабілітуючою підставою закриття кримінального провадження, але таке не тягне набуття особою права на відшкодування моральної шкоди за вказаним Законом.

Отже, в частині негативних наслідків застосування кримінального закону рішення про закриття провадження в кримінальній справі у зв`язку з декриміналізацією діяння закон прирівнює до обставин реабілітуючого характеру (виключає настання для нього негативних наслідків застосування кримінального закону), а тому дозволяє приймати відповідне рішення органам розслідування, а не тільки суду, як це запроваджено до інших суто нереабілітуючих обставин закриття справи, а в частині вимог відшкодування шкоди, завданої даній особі застосуванням примусових заходів, - прирівнює до обставин нереабілітуючого характеру, не надаючи особі права вимагати відшкодування завданої їй шкоди притягнення до відповідальності.

Помилковим є ототожнення вказаного факту з підставами відшкодування моральної шкоди, що містить пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримання.

Крім того, відшкодовуючи моральну шкоду, завдану арештом майна позивача, апеляційний суд відповідних обставин не встановив, доводи апеляційної скарги Генеральної прокуратури України щодо підстав відшкодування моральної шкоди, наведених у рішенні Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року, не спростував.

Відхиляючи апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України, апеляційний суд обмежився лише тим, що з моменту пред`явлення позивачу підозри у вчиненні кримінального правопорушення та до моменту закриття провадження його вина не була доведена у встановленому законом порядку, тому вказані доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Проте апеляційний суд не перевірив як доводів поданих апеляційних скарг, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не врахував, що підставою відшкодування моральної шкоди за обставин, якими обґрунтовано позов, є встановлена незаконність дій, рішень чи бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та не надав належної оцінки підставам закриття кримінального провадження відносно позивача.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати підстави виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, зазначити у постанові мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційних скаргах, надати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

За правилом ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Ураховуючи вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції при перевірці висновків районного суду у контексті доводів поданих сторонами апеляційних скарг виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Аргументи апеляційних скарг Генеральної прокуратури України таДержавної казначейської служби України щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог за наявності відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 400 000 грн. за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року, не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

У цій частині районний суд правильно зазначив, що указане відшкодування було стягнуте на користь ОСОБА_1 у зв`язку із закриттям кримінального провадження № 49-1503, тобто по іншій справі. Отже зазначена сума відшкодування пов`язана з іншими подіями незаконного притягнення до кримінальної відповідальності (незаконного перебування під слідством і судом) і, незважаючи на те, що ці події частково збіглися у часі із подіями, які є предметом дослідження у даному спорі, у суду немає підстав вважати, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 400 000 грн. було також відшкодовано у повному обсязі і моральну шкоду, заподіяну незаконним притягненням до кримінальної відповідальності (незаконним перебуванням під слідством і судом), яке є предметом дослідження у даному спорі.

Аргументи апеляційної скарги Генеральної прокуратури України про те, що районним судом не встановлено яких саме моральних втрат та страждань зазнав ОСОБА_1 під час перебування судом і слідством у зазначених кримінальних провадженнях, не розмежовано заподіяну шкоду окремо по кожній справі, що призвело до безпідставного стягнення коштів з держави, також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

У даній справі у розпорядження суду наданий висновок судової психологічної експертизи № 16418/17-61 від 21 грудня 2017 року, який містить перелік моральних страждань ОСОБА_1 та з якого убачається, що аналіз психологічного складу особистості на момент дослідження дає підстави вважати, що ситуація, яка розглядається в матеріалах цивільної справи № 757/1613/17-ц (даної справи - прим. суду), стала для ОСОБА_1 психотравмувальною і нанесла моральну шкоду його особистості. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, за обставинами, що розглядаються в матеріалах справи, складатиме матеріальний еквівалент 639,2 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом (т. 2, а.с.87-93).

Тому вищенаведена позиція відповідача визнається апеляційним судом неприйнятною.

У абсолютному грошовому виразі ця сума на час проведення експертизи складала 2 045 440 грн. (639,2 х 3 200 грн.), на час ухвалення рішення складала - 2 379 741 грн. 60 коп. (639,2 х 3 723 грн.).

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо того, що з 01 січня 2017 року мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення виплат, до внесення відповідних змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн., також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення ураховуючи таке.

По-перше, як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, у даній справі при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди районний суд не робив розрахунку із використанням мінімальної заробітної плати як розрахункової величини.

По-друге, визначений районним судом розмір відшкодування - 500 000 грн., не є тотожним розміру відшкодування, визначеного експертом виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, установленої на момент розгляду справи судом, і навіть є значно меншим від суми відшкодування, яка могла б бути визначена виходячи з позиції відповідача виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 1 600 грн. - 1 022 720 грн. (639,2 х 1 600 грн.).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди районний суд проігнорував висновок експертизи № 16418/17-61 від 21 грудня 2017 року та визначений цим висновком розмір моральної шкоди у розмірі 639,2 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи, а також не врахував положення закону щодо відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом ( 703 647 грн. за 189 місяців перебування під слідством і судом (189 х 3723 грн.)), не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для збільшення розміру відшкодування з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 110 ЦПК України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» встановлено, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі статтею 67 КПК чи статтею 62 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Отже висновок експертизи сам по собі не має для суду заздалегідь вирішального значення.

Крім того, у рамках даного позову: кримінальна справа, порушена 20 жовтня 2000 року з реєстраційним номером 49-941, яка об`єднана в одне провадження з кримінальною справою № 2025, та кримінальна справа, порушена 29 грудня 2001 року без окремого реєстраційного номера, яка об`єднана в одне провадження з кримінальною справою № 2025, закриті у зв`язку із недоведеністю у вчиненні злочину 16 листопада 2012 року (т.1, а.с.27-30); кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002429 від 15.02.2013, закрите у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення 20 квітня 2015 року (т.1, а.с.31-33); кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.2 ст. 364 КК України закрите 15.06.2016 на підставі п. 4 ч.1 ст. 284 КПК у зв`язку з набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою (т.1, а.с.34-35).

Як вже зазначено вище, декриміналізація діяння є реабілітуючою підставою закриття кримінального провадження. Тому висновок районного суду в цій частині є правильним. Абзац п`ятий шостої сторінки мотивувальної частини оскаржуваного рішення стосується не виключно цієї обставини, а в цілому права позивача на отримання відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги Генеральної прокуратури України щодо помилкового визнання районним судом реабілітуючою такої підстави закриття кримінального провадження як набрання чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою, не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Водночас таке закриття кримінального провадження не тягне набуття особою права на відшкодування моральної шкоди за Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

У даній справі апеляційний суд доходить висновку, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди районним судом враховано періоди незаконного перебування позивача під слідством та судом, міри запобіжного заходу, які обирались до нього, розмір відшкодування відповідає вимогам розумності і справедливості, ураховуючи також ту обставину, на яку посилались у своїх запереченнях та апеляційних скаргах відповідачі, що за період одночасного незаконного перебування під слідством і судом у іншій справі з 29.03.2005 до 05.05.2014 позивач отримав за рішенням суду відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000 грн.

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо недостатності визначеного районним судом розміру відшкодування моральної шкоди відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо неправильного вирішення районним судом питання розподілу судових витрат також не можуть бути прийняті у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Оскільки, як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, районний суд не відмовив позивачу у відшкодуванні судових витрат на проведення експертиз пропорційно до задоволених вимог (500 000 х 14 184 : 8 000 000 = 886 грн. 50 коп.), а, вирішуючи справу, не вирішив питання про судові витрати, це питання підлягає вирішенню у порядку, визначеному ст. 270 ЦПК України шляхом ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення.

Судові витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн. позивачем попередньо не оплачувались у зв`язку із скрутним матеріальним станом, про що зазначено у апеляційній скарзі (т.3, а.с.200).

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційні скарги сторін не містять.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Генеральної прокуратури України, ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 вересня 2019 року.

Головуючий А.А. Пікуль

Судді Д.Р. Гаращенко

Т.О. Невідома