ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 385/850/16-ц

провадження № 61-32834св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року, ухвалене у складі судді Панасюка І. В., та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. М., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і зустрічних позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначив, що 11 липня 2013 року уклав із відповідачем договір позики, оформлений розпискою, на виконання якого передав їй у борг грошові кошти у сумі 13 000 доларів США. Вказану суму ОСОБА_3 зобов`язалася повернути на першу вимогу.

Частину позики у розмірі 6 000 доларів США відповідач повернула, водночас іншу частину повертати не бажає, незважаючи на направлення їй у червні 2016 року відповідної вимоги.

За таких обставин ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 неповернену позику у розмірі 7 000 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США станом на 29 червня 2016 року еквівалентно 174 090 гривень.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1 з зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним.

Мотивувала зустрічний позов тим, що у дійсності грошові кошти у позику від ОСОБА_1 не отримувала, а написала розписку під впливом погроз позивача.

Вказала, що ОСОБА_1 надав грошові кошти у борг її сину ОСОБА_4 , а у подальшому у зв`язку з несвоєчасним їх поверненням примусив її до написання розписки від 11 липня 2013 року.

Зазначила, що договору позики у розумінні вимог цивільного законодавства між ними не укладено, у розписці не зазначено про отримання нею грошових коштів саме у борг і не вказані ідентифікуючі дані позикодавця.

За таких обставин ОСОБА_3 просила визнати договір позики недійним з передбачених статтями 203, 215, 231 ЦК України правових підстав.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 174 090 гривень і 1 753,09 гривень у відшкодування судового збору.

ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту отримання ОСОБА_3 у ОСОБА_1 грошових коштів у борг і порушення обов`язку щодо повернення частини позики розмірі 7 000 доларів США на першу вимогу, що є підставою для стягнення цієї заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність визначених законодавством правових підстав для визнання договору позики від 11 липня 2013 року недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про обґрунтованість первісного позову і відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справіз касаційною скаргою, у якій просила рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року і ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що розписка від 11 липня 2013 року не є борговим документом, так як у ній не зазначено про отримання коштів у позику, а також відсутні ідентифікуючі дані позикодавця.

Суди першої і апеляційної інстанцій, на думку заявника, не надали належної оцінки тій обставині, що розписку вона написала під впливом погроз і внаслідок психологічного тиску, волевиявлення на укладення такого правочину не мала і в дійсності жодних грошових коштів позивач їй не передавав.

Послалася на те, що лист-вимогу про повернення грошових коштів від 14 червня 2016 року не отримувала, крім того, відповідно до статті 1049 ЦК України така вимога підлягала виконанню у тридцятиденний строк від дня її пред`явлення, проте з цим позовом ОСОБА_1 передчасно звернувся 1 липня 2016 року.

Позиція інших учасників справи

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Вказав, що відповідач власноручно та без жодного психологічного чи фізичного тиску написала розписку від 11 липня 2013 року, що нею не спростовано, тому повинна повернути отриману позику у повному обсязі.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 липня 2013 року ОСОБА_3 надала ОСОБА_1 розписку, у якій зазначила про отримання грошових коштів у розмірі 13 000 доларів США та зобов`язалася повернути їх на першу вимогу.

6 000 доларів США відповідач повернула позивачу, що ним визнається.

14 червня 2016 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_3 поштою лист, у якому вимагав повернути залишок позики у розмірі 7 000 доларів США; вказану вимогу відповідач отримала особисто 16 червня 2016 року.

Також суди встановили, що станом на час розгляду справи 7 000 доларів США відповідач позивачу не повернула.

Обставин, які б свідчили про те, що розписка від 11 липня 2013 року написана ОСОБА_3 внаслідок фізичного чи психологічного тиску та за відсутності дійсного волевиявлення на вчинення такого правочину, судами попередніх інстанцій не встановлено.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Щодо вимог за первісним позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

Згідно зі статтею 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, оцінив зміст розписки від 11 липня 2013 року і дійшов висновку, що ця розписка є борговим документом і підтверджує зобов`язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 отримані у борг грошові кошти у розмірі 13 000 доларів США на першу вимогу позикодавця.

Встановивши таку обставину, оскільки оригінал боргового зобов`язання перебуває у позивача за первісним позовом, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України і обґрунтовано стягнули з відповідача неповернену суму позики у розмірі 7 000 доларів США, доказів сплати якої відповідач не надала.

Доводи заявника про те, що розписка від 11 липня 2013 року не є борговим документом, так як у ній не зазначено про отримання коштів у позику, а також відсутні ідентифікуючі дані позикодавця, касаційний суд відхиляє.

Суди попередніх інстанцій оцінили зміст зазначеної розписки, у якій вказано про отримання відповідачем грошових коштів і зобов`язання їх повернути, та дійшли висновку, що дана розписка є борговим документом, який за своєю правовою природою підтверджує існування між сторонами договору позики та підтверджує передачу коштів у сумі 13 000 доларів США у борг ОСОБА_3 Відповідач, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, жодних доказів зворотного судам першої і апеляційної інстанцій не надала.

Відсутність у розписці від 11 липня 2013 року особистих даних позикодавця ОСОБА_1 , а саме його реєстраційного номера облікової картки платника податків, серії і номера паспорта та адреси проживання, не має правового значення, так як згідно з вимогами статті 1047 ЦК України зазначення таких відомостей у розписці не вимагається, а сама розписка як борговий документ повинна містити дані про передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми і зобов`язання з їх повернення.

Твердження заявника про те, що лист-вимогу від 14 червня 2016 року про повернення грошових коштів вона не отримувала, є безпідставними, оскільки спростовуються наявним у справі на аркуші 8 повідомленням про вручення поштового відправлення.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до статті 1049 ЦК України вимога про повернення позики підлягала виконанню у тридцятиденний строк від дня її пред`явлення, проте з позовом ОСОБА_1 передчасно звернувся 1 липня 2016 року, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій про задоволення первісного позову, оскільки ОСОБА_3 не була позбавлена можливості повернути залишок позики у ході розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, проте цього не зробила.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання договору недійсним

Відповідно до статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із закріпленою у статті 204 ЦК України презумпцією правомірності правочину правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частин першої, третьої статті 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Стаття 231 ЦК Українивстановлює, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Таке насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Відповідно до статті 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України у тій же редакції доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили обставин, які б свідчили про написання ОСОБА_3 розписки від 11 липня 2013 року про отримання коштів у борг за відсутності дійсного волевиявлення на вчинення такого правочину або внаслідок психологічного чи фізичного тиску з боку ОСОБА_1 , висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову про визнання договору позики недійсним з передбачених статтями 203, 215, 231 ЦК України підстав є правильним.

Доводи заявника про те, що розписку вона написала під впливом погроз і внаслідок психологічного тиску, волевиявлення на вчинення правочину не мала і в дійсності жодних грошових коштів від позивача не отримувала, касаційний суд відхиляє, оскільки такі твердження ґрунтуються виключно на поясненнях відповідача, які не є доказами у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства.

Оскільки розписка за своєю правовою природою є борговим документом, який боржник видає кредитору, засвідчуючи як укладення договору позики, так і отримання певної грошової суми, наявність розписки від 11 липня 2013 року, написання якої ОСОБА_3 не спростовано, підтверджує факт передачі їй грошей у позику, тому доводи касаційної скарги щодо неотримання коштів безпідставні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд,а відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до часини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов