ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року м. Чернівці

Справа № 722/618/18

провадження № 22-ц/822/234/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Собчук І.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення,

встановив :

У квітні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

Посилався на те, що 10 грудня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, отримав у власність будинок, загальною площею 32.20 кв.м., житловою площею 14.90 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 22 квітня 2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Твердушкіним Р.Д. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1012.

Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач мав намір отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_1, який підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Просили суд, виселити ОСОБА_1, який зареєстрований та проживає в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2018 року в позові відмовлено.

На вказане рішення АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до частин 2, 3 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно частин 1, 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року, № 898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи 22 квітня 2008 року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору банк надав позичальнику кредитні кошти на споживчі цілі (а.с.53-58).

10 грудня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» зареєстрував своє право власності на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 грудня 2017 року №108480978 (а.с.3-4).

19 січня 2018 року ОСОБА_1 було направлено вимогу про добровільне виселення з будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги (а.с.5-6).

Частиною першоюстатті 40 Закону України «Про іпотеку»передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другоїстатті 40 Закону України «Про іпотеку»та частини третьоїстатті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другоюстатті 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина другастатті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другоїстатті 39 Закону України «Про іпотеку»підлягають застосуванню як положеннястатті 40 цього Закону, так і положеннястатті 109 ЖК УРСР.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 314/3758/16-ц, постанові Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції проте, що позивач не довів, що спірне житло було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Апеляційний суд також вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позовна вимога банку про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Так, відповідно достатті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Отже відповідно до положень вищевказаного закону обовязок щодо зняття відповідача з реєстраціє місця проживання у разі ухвалення остаточного рішення суду про позбавлення особи права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням покладається на відповідний орган реєстрації не у судовому порядку а відповідно до вимог закону, оскільки відповідне рішення і є підставою для такого зняття відповідача з реєстраційного обліку.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 11 липня 2018 року у справі № 2-6046/03.

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в залишити без змін.

Аргументи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

З пункту 8.3 кредитного договору від 22 квітня 2008 року вбачається, що забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає будинок, загальною площею 32.20 кв.м., житловою площею 14.90 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.58).

З вказаного слідує, що на момент укладення кредитного договору будинок який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вже належав іпотекодавцю на праві власності, а отже не міг бути придбаний за кредитні кошти.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що право власності АТ КБ «ПриватБанк» підлягає захисту шляхом виселення відповідачів.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (рішення у справі «Лупса проти Румунії», заява № 10337/04, пункти 41-42; та рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 49-50).

Основним для вирішення питання про позбавлення права особи на житло є законний інтерес позивача, який може бути задоволений і менш обтяжливим способом для відповідачів або проведений відповідно до процедури, чітко передбаченої законом - на підставі норм Житлового кодексу. Таку правову позицію Верховний Суд виклав у своїй постанові від 5 грудня 2018 року у справі №341/1655/15-ц.

АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві не вказав для чого потрібно житло: чи для проживання, чи для передачі в найм, чи для інших потреб.

Для задоволення фінансового інтересу позивача достатньо запропонувати відповідні умови договору найму особам, які і так перебувають у фактичному становищі наймачів щодо нового власника, а отже, є правові способи задовольнити законний інтерес власника без покладання на відповідачів надмірного тягаря, який обумовлений відсутністю у них іншого житла і даних про можливість проживання в іншому місці.

Отже, задоволення позовних вимог банку призведе до надмірного втручання у права відповідачів, оскільки нагальної суспільної необхідності для цього у справі встановлено не було, тобто вжиття судом заходів щодо захисту права власності АТ КБ «ПриватБанк» не є пропорційними, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Керуючись ст.ст.374,375,381,382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 18 лютого 2019 року.

Головуючий М.І. Кулянда

судді: О.О.Одинак

Н.Ю. Половінкіна