Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 617/1873/13-ц

провадження № 61-32042св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року у складі судді Нестайка Ю. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Довгаль А. П., Коваленко І. П., Костенко Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 червня 2005 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Вовчанського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 177. У період шлюбу, а саме - 18 жовтня 2007 року за спільні сумісні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області Корнєвою І. Ю. за реєстровим № 4932. Правовстановлюючі документи на вказану квартиру були зареєстровані за відповідачкою. Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 23 серпня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Посилаючись на положення частини першої статті 60 Сімейного кодексу України, просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та вирішити питання про розподіл судових витрат.

08 січня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання квартири її особистою приватною власністю.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що квартира АДРЕСА_1 була куплена нею за її особисті кошти, частину з яких - 60 000,00 грн вона отримала від продажу належної їй на праві особистої приватної власності однокімнатної квартири, яка була придбана в 2004 році, тобто до шлюбу з ОСОБА_1 , а частину грошей на придбання спірної квартири в сумі 10 000,00 доларів США подарував їй батько - ОСОБА_3 .

З урахуванням викладених обставин, просила суд визнати спірну квартиру її особистою приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

У позові ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира є спільної сумісною власністю подружжя, оскільки набута в період шлюбу сторін.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року змінено.

Зменшено розмір стягнутих судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 12 375,00 грн до 375,00 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. Разом з тим зазначив, що законних підстав для стягнення правової допомоги в розмірі 12 000,00 грн у місцевого суду не було, а тому рішення в частині суми стягнутих судових витрат підлягає зміні шляхом зменшення його розміру з 12 375,00 грн до 375,00 грн, тобто до суми судового збору, який сплачено при подачі позовної заяви.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У червні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення у справі про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

18 вересня 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_1 надійшло заперечення на касаційну скаргу, в якому позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) просив суд касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, оскаржені рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою та витребувано вказану цивільну справу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 грудня 2005 року по 23 серпня 2013 року.

У період шлюбу, а саме - 18 жовтня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області Корнєвою І. Ю. за реєстровим № 4932, була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Продаж квартири за домовленістю сторін - покупця ОСОБА_2 та продавців: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вчинено за 115 000,00 грн. Згідно заяви ОСОБА_4 , посвідченої 18 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Вовчанського районного нотаріального округу Харківської області Корнєвою І. Ю. за реєстровим № 4935, ОСОБА_2 здійснила готівкою розрахунок, сплативши всю суму - 115 000,00 грн за цим договором.

Покупка квартири була здійснена за згодою ОСОБА_1 , який надав приватному нотаріусу Корнєвій І. Ю. заяву про свою згоду на придбання його дружиною ОСОБА_2 за спільні сумісні кошти спірної двокімнатної квартири.

19 жовтня 2007 року ОСОБА_2 з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклала кредитний договір № 014/2027/74/93995, згідно до умов якого отримала кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з лімітом 49 735,00 грн. У цей же день - 19 жовтня 2007 року нею укладено іпотечний договір № 014/2027/74/93995/1, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

Однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, за договором купівлі-продажу від 21 грудня 2007 року, посвідченим державним нотаріусом Вовчанської державної нотаріальної контори Харківської області Ворона Г. В. за реєстровим № 4686, відповідач продала ОСОБА_6 за 23 000,00 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України в діючій редакції.

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до положень частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Встановлено, що ОСОБА_2 , як один із подружжя, який оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру, належними та допустимими доказами не довела обставини, на які посилалася для спростування презумпції спільності права власності подружжя на вказане майно.

Доводи ОСОБА_2 щодо придбання квартири АДРЕСА_1 за гроші, отримані нею від продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві особистої приватної власності, спростовується фактичними обставинами справи, оскільки вказана квартира була продана вже після придбання спірної двокімнатної квартири та сплати її повної вартості. Крім того, із договору купівлі-продажу вказаної квартири чітко убачається, що вона була продана за 23 000 грн., а не 60 000,00 грн, як зазначає у своєму позові позивач за зустрічним позовом.

Посилання ж ОСОБА_2 щодо отримання нею в дар від свого батька грошової суми в розмірі 10 000 доларів США для погашення банківського кредиту від 19.10.2007 року в сумі 49 735 грн не підтверджено належними та допустимими доказами.

При цьому необхідно враховувати, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина третя статті 61 СК України).

Разом із тим, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Встановлено, що кредитний договір № 014/2027/74/93995 було укладено 19 жовтня 2007 року, тобто вже після повного розрахунку покупцем за договором купівлі-продажу спірної квартири.

Кредит не є цільовим, представляє собою надання банком позичальнику кредиту у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з лімітом 49 735,00 грн, заборгованість за ним була погашена у повному обсязі 28 листопада 2007 року.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 02 березня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило