КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2019 року м. Київ

Справа №357/679/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11710/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Кошель Л.М. 07 червня 2019 року у м. Біла Церква, дата складання повного тексту рішення 11 червня 2019, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И В

В січні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним вище позовом.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що ОСОБА_4 , перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 , 28 грудня 2017 року взяла у неї в борг 7650,00 доларів США та 187910,00 грн, які зобов`язалась повернути за першою вимогою. Викладені обставини підтверджуються розпискою від 28 грудня 2017 року. ОСОБА_2 10 січня 2018 року звернулася до ОСОБА_1 з вимогою повернути позичені кошти, однак до теперішнього часу ОСОБА_1 позику не повернула. На підставі викладеного позивач просила суд стягнути з відповідачів солідарно грошові кошти за договором позики в національній валюті України в сумі 403640,00 грн.

Під час розгляду справи представником позивача заявлено клопотання про зменшення позовних вимог, в якому він просив стягнути заборгованість по курсу НБУ на день ухвалення судового рішення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 червня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 392853,50 грн та 3928,00 грн судових витрат, всього 396781,50 грн.

У вимогах до ОСОБА_3 - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач ОСОБА_2 довела факт виникнення між сторонами договірних зобов`язань позики, за якими, у ОСОБА_1 виник обов`язок повернути ОСОБА_2 7650,00 доларів США та 187910,00 грн в строк до 10 січня 2018 року, своїх зобов'язань ОСОБА_1 не виконала, а тому вказані грошові кошти підлягають стягненню з позичальника на користь позикодавця в судовому порядку. При цьому ОСОБА_1 в судовому засіданні визнала той факт, що боргова розписка написана нею власноруч. Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що розписка написана під тиском, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені доказами.

Вимоги до відповідача ОСОБА_3 суд вважав безпідставними, оскільки він не був стороною договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відтак, жодних зобов'язань відносно повернення грошових коштів у нього перед позивачем не виникло.

Не погодилась із вищезазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , нею подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що розписка написана під тиском. Вказує на те, що вона заявляла клопотання про призначення експертизи, проте експертиза повернулась без виконання з невідомих причин. Зазначає, що вона в судовому засіданні 07 червня 2019 року заявила клопотання про відкладення розгляду справи для залучення адвоката, однак суд упереджено не взяв вказане до уваги. Також вказує, що суд розглянув справу без участі позивача, яка не надала суду пояснення чи заяву про розгляд справи без її участі.

Враховуючи викладене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Дмитраш О.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обгрунтованим, просив залишити його без змін.

Відповідач ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом апеляційної інстанції встановлені, та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

Згідно з розпискою від 28 грудня 2017 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в борг позику в сумі 7650,00 доларів США та 187910,00 грн, які зобов`язалась повернути за вимогою власника. В розписці міститься запис про те, що розписка написана власноруч без тиску. /а.с.76/.

ОСОБА_2 05 січня 2018 року звернулась до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про повернення боргу до 10 січня 2018 року. Вимогу ОСОБА_1 отримала особисто, про що свідчить її підпис /а.с. 77/, проте кошти не повернула.

Позивач ОСОБА_2 19 січня 2018 року звернулась до суду із позовом в якому просила стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на її користь борг та судові витрати.

Представником відповідача ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якомузазначено, що відповідач позов не визнає, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, однак рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року їхній шлюб розірвано, ОСОБА_1 позичала у ОСОБА_2 кошти на власні потреби, ці кошти в інтересах сім`ї не використовувалися /а.с. 63-69/.

Відповідачем ОСОБА_1 подано клопотання про призначення експертизи, в якому вона зазначила, що вказаної розписки не підписувала /а.с. 79/.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2018 року клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи - задоволено.

Призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 14 квітня 2019 року надійшло повідомлення судового експерта №23047/23048/18-32 про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку з відсутністю будь-яких вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_1 /а.с. 150-153/.

На день вирішення спору позивачу ОСОБА_2 отримані ОСОБА_1 в борг кошти не повернуто.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (№ 61-20376св18).

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З наведених обставин справи вбачається, що між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, що підтверджується розпискою від 28 грудня 2017 року.

З наданих в ході розгляду справи пояснень, а також з тексту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 визнані обставини щодо наявності між сторонами договірних зобов`язань, а також власноручного написання тексту вказаної розписки. ЇЇ твердження про неналежність їй саме підпису під текстом вказаної розписки, з огляду на визнання обставини власноручного написання тексту про взяття на себе договірних зобов`язань, колегія суддів вважає безпідставними. Також враховуючи, що відповідачем визнані обставини щодо наявності договірних зобов`язань між сторонами, фактів запозичення коштів, як стверджує відповідач, одна у одної, а також враховуючи сам текст розписки, вбачається необгронтованим посилання відповідача на безгрошовість цієї угоди. А отже судом першої інстанції вірно визначено характер правовідносин, як таких, що виникли на підставі договору позики. Суд першої інстанції дійшов також обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_2 довела факт наявності між сторонами договірних зобов`язань позики та не виконання своїх зобов`язань ОСОБА_1

Твердження ОСОБА_1 про те, що боргова розписка була написана під тиском не підтверджено належними доказами, так як після написання розписки 28 грудня 2017 року відповідач ні до правоохоронних органів з приводу погроз та її примусу до написання розписки, ні з позовом про визнання недійсним договору позики не зверталась.

Доводи апеляційної скарги про те, що експертиза з невідомих причин повернулась без виконання колегією суддів до уваги не беруться. ОСОБА_1 , на вимогу клопотання судового експерта, не надано належних вільних зразків почерку (підпису), у зв`язку з чим складено повідомлення про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи. З огляду на ці та вищенаведені обставини апеляційним судом відхилено клопотання відповідача ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи. Ця ухвала постановлена усно і занесена до протоколу судового засідання від 16 вересня 2019 року.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що її клопотання, заявлене в судовому засіданні 07 червня 2019 року, про відкладення розгляду справи для залучення адвоката залишено поза увагою суду, відхиляються колегією суддів апеляційної інстанції. Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 позовну заяву отримала 08 травня 2018 року /а.с. 42/. 13 липня 2018 року ОСОБА_1 подано клопотання про відкладення розгляду справи для забезпечення участі представника у справі, необхідністю ознайомитись з матеріалами справи та підготовити відзив на позовну заяву /а.с. 47/. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області постановленою в судовому засіданні 16 липня 2018 року та занесеною до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи на 12 вересня 2018 року /а.с. 53-55/. Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що у ОСОБА_1 було достатньо часу для забезпечення участі представника, проте своїм правом вона не скористалась.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу без участі позивача, яка не надала суду пояснення чи заяву про розгляд справи без її участі, оскільки від її імені діяв представник на підставі довіреності, особиста участь позивача в судовому засіданні є правом, а не обов`язком, що відповідає положенням ст. ст. 43, 60, 64, ЦПК України. При цьому не вбачається порушення прав відповідача ОСОБА_1 . Таким чином дані доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги до відповідача ОСОБА_3 є безпідставні, оскільки він не був стороною договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, відтак, жодних зобов'язань відносно повернення грошових коштів у нього перед позивачем не виникло.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права та підстави до його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 23 вересня 2019 року.