Справа № 236/3705/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Ткачова О.М..,

за участю секретаря - Безорчук А.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, в якому просив:

-Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 право власності на окремий об'єкт нерухомості, який розташований за адресою: вул. Оборони, 229 Ж, м. Лиман, Донецька область та складається з адміністративної будівлі (контори), позначеною літерою А1, загальною площею 54,40 кв.м., навіса - літера "Б" та "І-ІІ" - вимощення, "№1"-огорожа.

-Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 на 3/100 частин нежитлових будівель та споруд, розташованих за адресою: вул. Оборони, 229, м. Лиман, Донецька область.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 є власником будівлі контори, що складає 3/100 частин нежитлових будівель та споруд, розташованих за адресою: Донецька область, м. Лиман, вул. Оборони, буд. 229, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.03.2005 року.

Інша частина об'єкту з відповідною частиною допоміжних господарських будівель та споруд, належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 11.12.2015 року державим нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори.

На теперишній час майно належне відповідачу вже є окремим об'єктом, позивач та відповідач не можуть укласти між собою договір поділу майна. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3, в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали суду заяви, в яких просять справу розглянути за їх відсутності, на позовних вимогах наполягали, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали суду заяви, в яких просять справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги визнали повністю, не проти задоволення позову.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи також вимоги ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, розгляд справи здійснено за відсутності сторін без технічного фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.211, 247, 279 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід'ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз'яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є власником будівлі контори, що складає 3/100 частин нежитлових будівель та споруд, розташованих за адресою: Донецька область, м. Лиман, вул. Оборони, буд. 229, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.03.2005 року.

За заявою позивача ОСОБА_1 ТОВ "Укртехбудпроект" було виготовлено технічний паспорт на об'єкт нерухомості, який розташований за адресою: вул. Оборони, 229Ж в м. Лиман Донецької області.

згідно з повідомленням відділа містобудування та архітектури виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області об'єкту нерухомості, а саме адміністративній будівлі, яка належить ОСОБА_1, присвоєно адресу вул. Оборони, 229 Ж, м. Лиман, Донецька область.

Як вбачається із інформаціної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомо майна, сформованої 19.02.2018 року право власності обєкта нерухомого майна зареєстроване на ім'я відповідача ОСОБА_2, інформації про реєстрацію права власності на адміністративну будівлю за адресою: вул. Свободи, буд. 229 Ж, м. Лиман, Донецька область в реєстрі відсутня.

Відповідно майно належне відповідачу ОСОБА_2 вже є окремим об'єктом, позивач та відповідач не можуть укласти між собою договір поділу майна.

Згідно з вимогами ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України власникові гарантоване володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 357 ЦК України, частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Згідно зі ч. 1 та ч. 2 ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Як передбачено ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з ч. 1 ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває права власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

У справі № 6-12цс13, а саме в постанові від 03 квітня 2013 року, Верховний Суд України дійшов наступних висновків щодо виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Крім того, згідно з пунктами 2.4.-2.6. Інструкції щодопроведення поділу,виділу та розрахунку частокобєктів нерухомогомайна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 за № 55, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06.07.2007 за № 774/14041, поділ на самостійні об'єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами, з уточненням складу об'єкту нерухомого майна, заяв усіх співвласників та висновку щодо технічної можливості такого поділу обєкту нерухомого майна, який повинен містити такі дані: кому належить об'єкт нерухомого майна; б)на підставі яких правовстановлювальних документів; повну технічну характеристику об'єкта нерухомого майна; фактичне користування будинками (приміщеннями), будівлями та спорудами між співвласниками; який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою; склад новоутворених об'єктів нерухомого майна і їх адреси; пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об'єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного законодавства (варіанти поділу додаються).

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З іншими вимогами позивач не звертався, відповідач не спростував належність і допустимість доказів та зазначених позивачем обставин, крім того, відповідачем та її представником позовні вимоги позивача було визнано в повному обсязі.

Суд, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи, дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними.

Керуючись ст.ст. 3, 319, 321, 355, 356, 358, 364, 367 ЦК України, ст. 81, 200, 206, 247, 258-259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності - задовольнити в повному обсязі.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 на 3/100 частин нежитлових будівель та споруд, розташованих за адресою: вул. Оборони, 229, м. Лиман, Донецька область.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 право власності на окремий об'єкт нерухомості, який розташований за адресою: вул. Оборони, 229 Ж, м. Лиман, Донецька область та складається з адміністративної будівлі (контори), позначеною літерою А1, загальною площею 54,40 кв.м., навіса - літера "Б" та "І-ІІ" - вимощення, "№1"-огорожа.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Краснолиманський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя -