ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/253/19 Справа № 206/5371/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О.П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4" Дніпропетровської обласної ради про стягнення заробітної плати за роботу в надурочний час, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2016 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Комунального закладу "Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4" Дніпропетровської обласної ради про стягнення заробітної плати за роботу в надурочний час.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4" Дніпропетровської обласної ради про стягнення заробітної плати за роботу в надурочний час і постановити своє рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

У відзиві Комунальний заклад "Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4" Дніпропетровської обласної ради на апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року по справі № 206/5371/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4" ДОР" про стягнення заробітної плати за роботу в надурочний час та залишити її без задоволення та залишити без змін рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року по справі № 206/5371/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4" ДОР" про стягнення заробітної плати за роботу в надурочний час.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу про прийом на роботу №59-К від 23.03.2011 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду техніка зубного в межах 0,5 ст. з 24.03.2011 року з відрядно-преміальною оплатою праці та встановлено їй медичний стаж - 16 років 01 місяць 08 днів, згідно з яким встановлено надбавку у розмірі 20%. ОСОБА_1 була ознайомлена з вищезазначеним наказом (а.с.53 т.1).

З наказу № 100-к від 06.06.2011 року вбачається, що ОСОБА_1 було переведено на посаду завідувача зуботехнічною лабораторією у межах 1,0 ставки (а.с.15 т.1).

Відповідно до наказу про доплату за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника №102-к від 10.06.2011 року ОСОБА_1 було встановлено доплату у розмірі 0,25 ставки за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника - техніка зубного ОСОБА_2 на термін її відпустки по догляду за дитиною. (а.с. 16 т.1).

Вищезазначений наказ було видано на підставі заяви ОСОБА_1 від 03.06.2011 року з якої вбачається, що вона просила прийняти її за сумісництвом на тимчасову вакантну посаду техніка зубного в межах 0,25 ставки, на період відпустки по догляду за дитиною техніка зубного ОСОБА_2 з 10.06.2011 року за межами робочого часу (а.с. 56 т.1).

Згідно із ст.21 КЗпП України та постанови КМУ «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 03.04.1993 року № 245 працівники підприємств, установ, організацій мають право крім основного трудового договору укладати трудові договори про роботу за сумісництвом.

Відповідно до п.1 Положення «Про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій» затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28.06.1993 року №43 сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у підприємця-фізичної особи.

Згідно ч.1 ст.102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Відповідно до ст.105 КЗпП України працівники, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своє основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника.

Трудове законодавство містить поняття «сумісництво» і «суміщення».

Суміщення професій (посад) здійснюється на тому самому підприємстві в основний робочий час у той самий проміжок робочого часу, що відведений для основної роботи за рахунок збільшення інтенсивності праці та обсягу виконуваної роботи при незмінній тривалості робочого часу. При цьому окремий трудовий договір з працівником не укладається, лише видається по підприємству наказ про допущення працівника до роботи за суміщенням. У штатному розписі підприємства ці посади мають бути визначені як окремі штатні одиниці з відповідними посадовими інструкціями.

Суміщенням професій (посад) є виконання працівником поряд із своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою), в межах робочого часу за основною роботою, на тому самому підприємстві.

Відтак, робота за сумісництвом - це виконання роботи в додатковий час, а суміщення професій (посад) - інтенсивна праця в межах встановленого робочого часу поряд з основною роботою.

Щодо твердження ОСОБА_1 про виконання нею роботи в надурочний час.

Згідно до ч.2 ст.62 КЗпП України надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня. Власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи тільки в певному переліку виняткових випадків.

Відповідно до ст.64 КЗпП України надурочні роботи можуть провадитися лише з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати за роботу в надурочний час, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що вищенаведені обставини не мали місце у випадку спірних трудових відносинах ОСОБА_1 та Комунального закладу "Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4" Дніпропетровської обласної ради, то фактично позивач виконувала роботу за внутрішнім сумісництвом, на тому самому підприємстві у вільний від роботи час, а отже заявлені нею позовні вимоги є необґрунтованими.

Також відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Комунального закладу "Дніпропетровська міська клінічна стоматологічна поліклініка №4" Дніпропетровської обласної ради моральної шкоди, суд першої інстанції також дійшов до правильного висновку, оскільки зазначена вимога є похідною від вимоги про стягнення заробітної плати, враховуючи що вимога про стягнення заробітної плати є не обґрунтованою, то і вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 відповідно до наказу № 102-К від 10.06.2011 року виконувала обов'язки тимчасово відсутнього працівника, вже після того, як закінчувався її робочий час у якості завідувача зуботехнічної лабораторії на протязі 7 годин 42 хвилин кожного робочого дня, тобто за межами робочого часу за основною посадою, колегія суддів ставиться критично, оскільки наказ видано на підстави заяви ОСОБА_1 від 03.06.2011 року з якої вбачається, що вона особисто просить прийняти її за сумісництвом на тимчасову вакантну посаду техніка зубного в межах 0,25 ставки, на період відпустки по догляду за дитиною техніка зубного ОСОБА_2 з 10.06.2011 року за межами робочого часу (а.с. 56 т.1).

За цей час ОСОБА_1 було встановлено графік розкладу роботи, а саме: як завідувача зуботехнічною лабораторією (5-ти денний робочій тиждень: понеділок - п'ятниця з 08-00 год. до 15-42 год.) та як зубного техніка ( з навантаженням 0,25 ставки):11 робочіх днів на місяц з 15-57 год. до 19-06 год. Кожного місяця цей графік узгоджувався з ОСОБА_1 під її особистий підпис та складався з урахуванням її заяви від 03.06.2011 року, що підтверджується графіком робочого часу за червень 2011 року, січень 2012 року, січень 2013 року, січень 2014 року, січень та липень 2015 року (а.с. 106-111 т.2).

Таким чином, ОСОБА_1 встановивши собі графік роботи як зубного техніка поза межами свого робочого часу та кожного місяця узгоджувала його своїм підписом, свідомо розуміла та погоджувалася на роботу зубного техніка не менше ніж по 3 год. 06 хв. в залежності від кількості робочих днів на місяць.

Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що вона виконувала обов'язки зубного техніка за межами свого робочого часу у якості завідувача зуботехнічною лабораторією чітко вказує, що її праця зубним техніком фактично не була виконанням обов'язків тимчасово відсутнього працівника, а працею в понадурочному режимі, колегія суддів такої ставиться критично, оскільки відповідно до Додатку №4 до колективного договору КЗ "ДМКСП №4" ДОР працівники, посади, які містяться у переліку даного додатку, мають ненормований робочий день та у якості компенсації якого їм встановлено додаткову відпустку у кількость 7-ми календарних днів. До таких посад належить і посада завідувача зуботехнічною лабораторією, яку і посідала ОСОБА_1

Тобто, ОСОБА_1 протягом всього періоду було достеменно відомо, що вона працює у режимі ненормованого робочого дня та про будь-яку роботу в надурочний час навіть не згадувала.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 на свій власний розсуд розподілила свій робочий день, власноручно визнавши у заяві від 03.06.2011 року, що вона буде виконувати роботу за посадою зубного техніка поза межами робочого часу.

Тобто, поза межами часу, встановленого для виконання обов'язків завідувача зуботехнічною лабораторією і безумовно, КЗ "ДМКСП №4" ДОР був обізнаний щодо цього, адже вона сама встановила такий графік роботи, але коло обов'язків ОСОБА_1 та обсяг виконуваних нею робіт (навантаження) не виходили за межі трудових обов'язків передбачених її посадовою інструкцією.

КзпП України не містить тлумачення поняття "ненормований робочий день".

Єдиним документом на сьогодні, який дає визначення поняття "ненормований робочий день" є Рекомендації щодо порядку надання працівникам з ненормованим робочим днем щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці, затверджені наказом Мінпраці від 10.10.1997 року №7, які є чинними на цей час.

Ненормований робочий день - це особливий режим робочого часу, який встановлюється для певної категорії працівників у разі неможливості нормування часу трудового процесу. У разі потреби ця категорія працівників виконує роботу понад нормальну тривалість робочого часу.

Отже працівники, яким установлено ненормований робочий день, можуть залучатися до роботи понад нормальну тривалість робочого часу і ця робота не вважається надурочною. Міра праці у даному випадку визначається не тільки тривалістю робочого часу, але також колом обов'язків і обсягом виконаних робіт (навантаженням).

Ненормований робочий день на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності, може застосовуватись для керівників, фахівців і працівників, зокрема для осіб, які розподіляють час для роботи на свій розсуд.

Чинне законодавство не містить умов щодо затвердження в централізованому порядку переліків робіт, професій і посад працівників з ненормованим робочим днем.

Конкретний перелік професій і посад для яких може застосовуватися ненормований робочий день на кожному підприємстві визначається колективним договором відповідно до п.7 наказу Мінпраці від 10.10.1997 року №7.

Компенсацією за виконаний обсяг робіт, ступінь напруженості, складність і самостійність у роботі, необхідність періодичного виконання службових завдань понад встановлену тривалість робочого часу є додаткова відпустка. Тобто саме додаткова відпустка є платою за ненормований робочий день.

Тривалість додаткової відпустки за роботу в таких умовах встановлено у розмірі до 7 календарних днів відповідно до п.3 наказу Мінпраці від 10.10.1997 року №7. Це її максимальна тривалість.

Конкретна тривалість встановлюється колективним договором щодо кожного виду робіт, професій, посад або трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Додаткова відпустка за ненормований робочий день належить до щорічних відпусток та надається на підставі ст.8 Закону України "Про відпустки".

Список професій, посад працівників з ненормованим робочим днем із зазначенням конкретної тривалості відпустки у межах її семиденної тривалості, тобто від 1 до 7 днів включно, затверджується на підприємстві як додаток до колективного договору.

Враховуючи, що колективний договір погоджується з трудовим колективом у працівників є можливість впливати на те, чи буде посада або професія вважатися "ненормованою".

Відповідно до наказу №100-к ОСОБА_1 було переведено на посаду завідувача зуботехнічною лабораторією у межах 1,0 ставки.

Колективний договір КЗ "ДМКСП №4" ДОР було погоджено з представником трудового колективу закладу - первинною профспілковою організацією КЗ "ДМКСП №4" ДОР та підписано від його імені головою первинної профспілкової організації Айрапетян І.В. про що було добре відомо ОСОБА_1, адже вона була членом первинної профспілкової організації закладу та жодного разу за 5 років роботи не зверталася до голови профспілки з заявою про незаконне долучення її до надурочних робіт.

З довідки про заробітну плату та відпрацьований час №№333,334,335 та 336 від 20.10.2015 року наданих ОСОБА_1 вбачається, що вона мала робоче навантаження у якості зубного техніка лише 0,25 ставки та форму оплати труда - відрядно преміальну. Тобто фактично вона працювала не більше 2,4 год. та ще й не кожного дня та періодично не відпрацьовувала повністю години.

Отже, робота на посаді зубного техніка не є надурочною та не підлягає оплаті як надурочна, оскільки ОСОБА_1 мала ненормований робочий день, у якості оплати за який їй було встановлено 7-ми денну додаткову відпустку, з чим вона погодилась.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича