Провадження № 2/263/608/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

за участю секретаря Рудь Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні жилим приміщення шляхом вселення в квартиру,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 26 листопада 2018 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні жилим приміщення шляхом вселення в квартиру.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона з 21 грудня 2001 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 З 09 квітня 2002 року вона вселилась до квартири АДРЕСА_1 у Центральному районі міста Маріуполя, та почала мешкати за цією адресою з чоловіком. Вказана квартира належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується договором дарування квартири від 18 грудня 2001 року. Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 03 січня 2018 року відповідач влаштував сварку із ОСОБА_1, у ході якої виражався нецензурною лайкою на її адресу, погрожував фізичною розправою та наніс ушкодження шиї шляхом здавлювання рукою, після чого вона звернулася до правоохоронних органів із заявою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності. 10 січня 2018 року ОСОБА_1 отримала відповідь з Центрального ВП ГУНП в Донецькій області № 174/су/101/07-2018, відповідно до якої, за фактом перевірки викладені факти зазначені у заяві не знайшли свого підтвердження, з ОСОБА_2 проведена профілактична бесіда. Після цього відповідач постійно чинить їй перешкоди у користуванні квартирою № 8 у будинку № 110 по вулиці Гранітній у Центральному районі міста Маріуполя, викинув з квартири її речі і вигнав з квартири, застосував фізичний вплив, що підтверджується відповіддю від 12 січня 2018 року № 237/с4/101/04-2018. 04 січня 2018 року ОСОБА_2 наніс ОСОБА_1 удар рукою в область грудної клітини, завдавши фізичний біль, виражався нецензурною лайкою на її адресу. ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів із заявою та до лікаря травматолога у міську лікарню № 2 зі скаргою на біль у грудній клітині. 22 січня 2018 року вона отримала відповідь № 767/101/07-2018, відповідно до якої за даним фактом проведено перевірку, відносно ОСОБА_2 складений адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Відповідач пообіцяв ОСОБА_1, що припинить чинити перешкоди у користуванні квартирою та здійснювати інші протиправні дії, а вона в свою чергу звернеться до суду із проханням не притягувати його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 19 березня 2018 року постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за малозначністю, зроблено усне зауваження та закрито провадження у справі. Однак, після звільнення від адміністративної відповідальності, відповідач продовжив вичиняти протиправні дії, а саме: перешкоджати у користуванні спірною квартирою, погрожував, заборонив сину відчиняти їй двері до спірної квартири. 14 травня 2018 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліментів. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірваний. Через протиправні дії відповідача позивач позбавлена можливості спілкуватись із дитиною, який проживає у квартирі, до якої у неї не має доступу. 25 вересня 2018 року відповідач закрив квартиру на замок, яким вони не користувались та не впустив її додому, заборонивши дитині відчиняти двері, через це їй довилось ночувати у сусідів. 26 вересня 2018 року ОСОБА_4 змінив замки на вхідних дверях та не надає позивачу ключі. 26 вересня 2018 року позивач звернулась до класного керівника її сина - ОСОБА_5 із повідомлення про конфлікт між нею та ОСОБА_4 Керівництво ЗОШ № 53 звернулось до директора Центрального районного центру соціальної служби дітей та молоді із проханням надати їх родині соціальний супровід. З листопада 2015 року по квітень 2017 року позивач оформлювала субсидію на квартиру АДРЕСА_1 у Центральному районі міста Маріуполя. 08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 повторно зверталася до правоохоронних органів із заявою про припинення ОСОБА_2 здійснювати перешкоди у доступі до квартири, що підтверджується відповіддю від 07 листопада 2018 року № Р-12248/101/07-2018. У звязку з тим, що ОСОБА_2 шляхом не допуску, перешкоджає їй у доступі до нерухомого майна, вона позбавлена права повноцінно користуватись вищевказаною квартирою, крім спірного приміщення, іншого житла не має, керуючись ст. ст. 9, 64, 71, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою № 8 у будинку № 110 по вулиці Гранітній у Центральному районі міста Маріуполя; вселити її до вказаної квартири, зобовязавши ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні такою; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Розяснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив (а. с. 34).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено та витребувано з Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області матеріали щодо проведення перевірки за заявою ОСОБА_1 про чинення ОСОБА_2 їй перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_2 (зареєстрованою у Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень за № 36607) (а. с. 47).

23 січня 2019 року від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просить суд відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 у повному обсязі, оскільки позивач не виконує свої обовязки щодо утримання житлового приміщення, яке на праві приватної власності належить відповідачу на підставі договору дарування від 18 грудня 2001 року серія АЕЕ № 935097, не сплачує комунальні послуги з листопада 2017 року, він сам утримує майно, окрім того позивач не підтримує майно в чистоті та порядку, ще й зайняла площу сміттям. Для відповідача колишня дружина перестала бути членом сімї з моменту розлучення - 28 березня 2018 року, спільне господарство наразі не ведеться. Позивач створює перешкоди у користуванні майном відповідачу, що порушує право володіння, користування та розпорядження своїм майном власника житлового приміщення, яке не є сумісною власністю колишнього подружжя. Вважає, що спільне життя з позивачем не можливе, через постійні сварки, свідком яких є спільний син, який теж заперечую проти права користування ОСОБА_1 спірною квартирою. Зазначив, що ОСОБА_1 був виданий судовий наказ про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, однак дитина мешкає з ним. При цьому, позивач створює певні проблеми в користуванні майном, а саме: не підтримує чистоту, зайняла площу сміттям, що підтверджується фотографіями квартири за час спільного проживання з позивачем. Такий стан житлового приміщення відображається на психологічному стані відповідача та сина.

Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник позивача ОСОБА_6 надав заяву про розгляд справи без його участі

Відповідач надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_7 - надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх суд задовольнити.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, а також витребувані докази судом.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом установлено, що з 21 грудня 2001 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-НО № 153756, виданим Маріупольськім міським відділом реєстрації актів громадського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис №1054 (а. с. 7).

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-НО № 310447, виданим Відділом держаної реєстрації актів громадського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1, актовий запис № 1149 (а. с. 9).

18 грудня 2001 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 у Центральному районі міста Маріуполя, що підтверджується договором дарування серії АЕЕ № 935097 (а. с. 8).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 лютого 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний (а. с. 15).

14 травня 2018 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької обрості виданий судовий наказ за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 16).

Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 березня 2018 року ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за малозначністю, обмежившись усним зауваженням, провадження у справі закрито (а. с. 17).

З доповідної від 27 вересня 2018 року № 294 на імя директора Центрального районного центру соціальної служби дітей та молоді ОСОБА_9 від директора ЗОШ № 53 ОСОБА_10, вбачається, що 26 вересня 2018 року ОСОБА_1 повідомила, що її вигнав чоловік ОСОБА_2 з дому з речами та змінив замки, після зустрічі з представниками поліції, оскільки ОСОБА_2 не впускав її додому, хлопець знаходився у квартирі з батьком, який заборонив йому відчиняти матері двері (а. с. 19).

Відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 24 жовтня 2018 року № 54-126-1348 у квартирі АДРЕСА_1 у Центральному районі міста Маріуполя зареєстрований ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 05 листопада 2015 року, а також ОСОБА_1 (а. с. 21).

Відповідно до відмітки у паспорті серії ВЕ № 440748, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, з 09 квітня 2002 року (а. с. 30-32).

10 січня 2018 року ОСОБА_1 отримала відповідь з Центрального ВП ГУНП в Донецькій області № 174/су/101/07-2018, відповідно до якої, за фактом перевірки викладені факти зазначені у заяві не знайшли свого підтвердження, з ОСОБА_2 проведена профілактична бесіда (а. с. 10).

12 січня 2018 року ОСОБА_1 отримала відповідь з Центрального ВП ГУНП в Донецькій області № 237/с4/101/04-2018, відповідно до якої, за фактом перевірки повідомлення від 05 січня 2018 року № 556 прийнято рішення про закриття провадження по справі, у звязку з відсутню ознак кримінального правопорушення (а. с. 11).

Із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, вбачається, що остання 04 січня 2018 року зверталась до лікаря травматолога у міську лікарню № 2 зі скаргою на біль у грудній клітині (а. с. 12-13).

З доданих повідомлень про надання субсидій на житлово-комунальні послуги на квартиру АДРЕСА_3, за період з листопада 2015 року по жовтень 2016 року, за період з січня 2016 року по жовтень 2016 року, на період з квітня 2016 року по жовтень 2016 року, на період з травня 2016 року по жовтень 2016 року, на період з липня 2016 року по вересень 2016 року, на період з жовтня 2016 року по жовтень 2016 року, особова справа № 027604 оформлена на ОСОБА_1 (а. с. 22-28).

Відповідно до довідки про отримання соціальної допомоги від 12 лютого 2019 року № 1156, ОСОБА_1 призначено компенсацію за надання соціальних послуг (інвалід І групи) за період з 21 лютого 2011 року по 01 червня 2018 року, утриманці: ОСОБА_11, яка померла 08 травня 2018 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії ІІ-НО № 032710.

Згідно з довідкою від 13 лютого 2019 року № 104/01-07, виданої КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Маріуполя» ОСОБА_1 працює на посаді молодшої медсестри клініко-діагностичної лабораторії, з 18 жовтня 2018 року (наказ № 78 к від 12 жовтня 2018 року) по теперішній час.

З відповіді від 11 жовтня 2018 року № 43.2-29548-432-1 Центрального районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради вбачається, що 27 вересня 2018 року відбулась бесіда із ОСОБА_1, остання пояснила, що вона не може знайти спільну мову з сином, він не прислухається до зауважень матері щодо необхідності занять у школі. 01 жовтня 2018 року відбувся візит за місцем мешкання ОСОБА_2, у бесіді останній повідомив, що між ним та колишньою дружиною виникла сварка щодо виховання сина ОСОБА_12, бо батько має намір забрати документи зі школи, та взяти сина до себе на роботу у майстерню взуття. Членам родини запропоновано послуги психолога. Наразі дитина навчається на 1 курсі Маріупольського професійного ліцею сфери послуг № 74. Про ситуацію, яка склалась у родині проінформовано службу у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей Маріупольської міської ради», Центральний відділ поліції Маріупольській відділі ГУНП у Донецькій області.

07 лютого 2019 року на виконання ухвали суду про витребування документів з Центрального ВП ГУНП в Донецькій області надані матеріали перевірки за звернення ОСОБА_1 за фактом чинення ОСОБА_2 їй перешкод у користуванні квартири за адресою: АДРЕСА_2 (зареєстрованою у Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень за № 36607).

Відповідно до ст. 12, ч. ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На підставі викладеного, відповідачем не надано доказів на підтвердження самостійного утримання майна, сплати комунальних послуг, не підтримання позивачем квартири у чистоті та порядку, зайняття площі сміттям.

Разом з тим судом не може бути прийнятий як доказ надані фотографії квартири, оскільки такі не містять інформацію щодо адреси, дати (періоду), тому є недостовірним та недостатнім доказом, як це передбачено ст. ст. 79, 80 ЦПК України, у звязку з чим судом відхиляється як доказ обставин, на які посилається ОСОБА_2

Інші наведені докази у порядку, передбаченому ст. 81 ЦПК України, відповідачем не спростовані, а у суду відповідно до ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України відсутні підстави вважати їх неналежними, не допустимими та не достовірними доказами та у своїй сукупності відповідно до ст. 80 ЦПК України вони вказують на набуття ОСОБА_1 права на користування квартирою нарівні з власником квартири.

Змістом спірних правовідносин (предметом спору) у справі є визнання права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні жилим приміщення шляхом вселення в квартиру.

З установлених судом обставин, необхідно дійти висновку, що права позивача підлягають захисту з підстав, передбачених ст. 5 ЦПК України, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки в інший спосіб вона позбавлена можливості реалізувати своє право на користування спірною квартирою.

Норми права, які застосовує суд при вирішенні спору, який виник із приводу користування жилим приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Проте, за правилами ст. 150 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, ч. 1 ст. 405 ЦК України встановлює, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сімї їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 Житлового Кодексу Української РСР.

Проводячи оцінку поданих доказів необхідно дійти висновку, що позивач з 2002 року постійно проживала у спірній квартирі, вселилася туди як член сім'ї відповідача на правах дружини, там народився їх син, вони тривалий час там проживала, у звязку з чим набула право користування цим житловим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

Отже, виходячи з положень ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України, сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення, а примусова заборона відповідача щодо користування спірним житлом позивачем свідчить лише про примусове позбавлення права ним користуватися, а тому це право підлягає захисту.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садовяк проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункт 44, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законами України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) та від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами.

Викладене свідчить про те, що будь-яке виселення із житлового приміщення, правом користування якого має особа, повинно відбуватися із дотриманням закону. Безпідставний не допуск до житлового приміщення особи, правом користування яким вона має, є ніщо іншим як порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи те, що позивач є колишнім членом сім'ї відповідача, мала дозвіл на її вселення у спірну квартиру від власника, право користування припинене у примусовому порядку, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 704,8 грн., який пов'язаний із розглядом справи, відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», зокрема щодо розміру його сплати при подачі позову, тому, з урахуванням висновку суду про задоволення позову, такий покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 15, 16, 319, 317, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК Української РСР, ст. 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщення шляхом вселення в квартиру, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою № 8 у будинку № 110 по вулиці Гранітній у Центральному районі міста Маріуполя.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 у Центральному районі міста Маріуполя, зобовязавши ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні вказаною квартирою.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_4, паспорт серії ВЕ № 440748.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_4.

Суддя О.М. Музика