УХВАЛА

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 333/7010/16-ц

провадження № 61-17361ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Жданової В. С. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про розподіл сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , у якому просив визнати за ним право власності на 1/4 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 вартістю 86 524 грн 50 коп.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , виходив з того, що 1/8 спірного домоволодіння є власністю ОСОБА_1 , оскільки остання набула право власності на неї за договором дарування, а тому ця частина не підлягає поділу. На думку суду першої інстанції, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. В період шлюбу сторони здійснили капітальний ремонт спірного нерухомого майна, внаслідок чого вартість будинку значно збільшилася. Співвласником спірного будинку є третя особа - ОСОБА_3 , частка якої складає 1/2. Позовні вимоги є неконкретними, місцевому суду не зрозуміло, на яку конкретно частку позивач просив визнати за ним право власності.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частку домоволодіння з побутовими та господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 559 кв.м, кадастровий номер :03:036:0170, що належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 14 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О. М., реєстровий номер 585, зареєстрованого в ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 29 листопада 2011 року, реєстраційний номер 19737463.

Припинено право власності ОСОБА_5 на 1/8 частку домоволодіння з побутовими та господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 559 кв. м, кадастровий номер :03:036:0170, що належала останній на підставі договору купівлі-продажу від 14 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О. М., реєстровий номер 585, зареєстрованого в ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 29 листопада 2011 року, реєстраційний номер 19737463.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, частково задовольняючи позов ОСОБА_2 , виходив з того, що 1/4 частина спірного домоволодіння була придбана сторонами в період шлюбу за спільні кошти, позивач на підставі статей 61, 63, 65 СК України має право на 1/2 частину в спільному майні, тобто на 1/8 частину домоволодіння (1/4 : 1/ 2 = 1/8).

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року, у якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2019 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом першим частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

У відповідності до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Предметом спору у даній справі є поділ спільного сумісного майна подружжя, що може бути розглянутий в порядку спрощеного позовного провадження.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на момент поділу майна загальна вартість домоволодіння по АДРЕСА_1 становила 86 524 грн 50 коп.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Виходячи з викладеного, ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

При цьому касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки зазначена касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 19, статтею 260, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про розподіл сумісного майна подружжя відмовити.

Суддя В. С. Жданова