ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 309/1182/15-ц

провадження № 61-16169св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області, психо-наркологічне відділення Хустської районної лікарні відділу охорони здоров`я Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області,

особа, щодо визнання якої обмежено дієздатною подано заяву, - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 18 квітня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Мацунича М. В., Боднар О. В., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання ОСОБА_2 обмежено дієздатною, заінтересовані особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області (далі - орган опіки та піклування ВК Хустської міської ради Закарпатської області), психо-наркологічне відділення Хустської районної лікарні відділу охорони здоров`я Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - психо-наркологічне відділення Хустської районної лікарні ВОЗ Хустської РДА Закарпатської області).

В обґрунтування заяви зазначив, що з 1992 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , з якою має двох дітей: дочку ОСОБА_3 , 1993 року народження, і сина ОСОБА_4 , 2002 року народження.

Протягом останнього року дружина стала дивно себе поводити, мали місце факти спалення нею його одягу, особистих речей і документів. Він неодноразово звертався до правоохоронних органів і до суду щодо фактів сімейного насильства з боку дружини, заподіяння йому тілесних ушкоджень, погроз, образ тощо. Такі дії ОСОБА_2 змусили його проживати окремо.

У березні 2015 року дружина без повідомлення виїхала до Російської Федерації, залишивши сина без догляду, що зумовило виникнення у дитини депресії та пригніченого стану.

Заявник вважає, що такі обставини змушують його звернутися із заявою про визнання ОСОБА_2 обмежено дієздатною та призначення його піклувальником, так як має намір зберегти шлюб, буде самостійно піклуватися про сина та забезпечувати дружину лікуванням.

У лютому 2016 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 - звернулася до суду із клопотанням про заміну заявника у цій справі на належного, а саме на дочку ОСОБА_2 ОСОБА_3

Клопотання мотивувала тим, що рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 19 серпня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано. За таких обставин ОСОБА_1 не може бути заявником у цій справі, оскільки це перечить положенням статті 237 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій.

За таких обставин вважає, що заявника - колишнього чоловіка ОСОБА_2 ОСОБА_1 - необхідно замінити на їх дочку ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року, постановленою у складі судді Волощука О. Я. за участю народних засідателів Ваки А. М. і Рішка В. В., клопотання задоволено.

Замінено заявника у справі про визнання ОСОБА_2 обмежено дієздатною з ОСОБА_1 на ОСОБА_3

Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції виходив із того, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_2 ОСОБА_1 не може мати статус заявника у справі про визнання її обмежено дієздатною, тому необхідно замінити його на іншого члена сім`ї - дочку ОСОБА_3 .

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 18 квітня 2016 року ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 29 лютого 2016 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постановляючи таку ухвалу, апеляційний суд виходив із того, що чинним на час постановлення оскаржуваної ухвали цивільним процесуальним законодавством можливість заміни заявника у справі окремого провадження не передбачена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справіз касаційною скаргою, у якій просила ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 18 квітня 2016 року скасувати і передати питання на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

ОСОБА_2 зазначає, що заявниками у справі про визнання особи обмежено дієздатною можуть бути лише члени її сім`ї, орган опіки та піклування, або наркологічний чи психіатричний заклад, на що суд апеляційної інстанції уваги не звернув.

На думку заявника, суд помилково не врахував висновки, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» № 3 від 28 березня 1972 року, згідно з якими у разі, якщо під час розгляду справи про визнання особи обмежено дієздатною буде встановлено подання відповідної заяви неправомочною особою, суд повинен, не закриваючи провадження у справі, обговорити питання про заміну неналежного заявника належним.

Позиція інших учасників справи

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Вказав, що цивільне процесуальне законодавство не передбачає можливості заміни заявника у справах, які суд розглядає у порядку окремого провадження, тому суд першої інстанції безпідставно постановив відповідну ухвалу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (стаття 234 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом).

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи.

Процесуальний порядок розгляду таких справ визначений главою 2 Розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до статті 237 ЦПК України у цій же редакції заява про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи може бути подана членами її сім`ї, органом опіки та піклування, наркологічним або психіатричним закладом.

Заявник - це особа, за процесуальним зверненням якої суд встановлює ті чи інші обставини без розв`язання спору про право. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження такий спір виникає, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Можливість заміни заявника, який ініціював розгляд справи у порядку окремого провадження, у зв`язку зі зміною обставин і втратою ним статусу особи, що має право на подання відповідної заяви, чинним на час перегляду справи апеляційним судом цивільним процесуальним законодавством не передбачена.

Оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу про заміну заявника ОСОБА_1 на ОСОБА_3 за відсутності визначених цивільним процесуальним законодавством правових підстав, суд апеляційної інстанції правильно скасував таку ухвалу.

Доводи касаційної скарги про те, що заявниками у справі про визнання особи обмежено дієздатною можуть бути лише члени її сім`ї, орган опіки та піклування, або наркологічний чи психіатричний заклад, не спростовують правильності такого висновку суду апеляційної інстанції, оскільки на день подання заяви ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були у шлюбі, а втрата заявником статусу члена сім`ї ОСОБА_2 не стадії розгляду заяви не має наслідком його заміну на іншу особу.

Касаційний суд відхиляє посилання касаційної скарги на те, що згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» № 3 від 28 березня 1972 року у разі, якщо під час розгляду справи про визнання особи обмежено дієздатною буде встановлено подання відповідної заяви неправомочною особою, суд повинен, не закриваючи провадження у справі, обговорити питання про заміну неналежного заявника належним.

У пункті 2 цієї постанови дійсно зазначено, що у разі подання заяви неналежним заявником суд повинен, не закриваючи провадження у справі, обговорити питання про заміну цього заявника на належного, виходячи з вимог статті 105 ЦПК.

У даному пункті міститься посилання на статтю 105 ЦПК Української РСР 1963 року, згідно з якою суд, встановивши під час розгляду справи, що позов пред`явлений не тією особою, якій належить право вимоги, може за згодою позивача, не припиняючи справи, допустити заміну первісного позивача належним позивачем. Якщо позивач не згоден на заміну його іншою особою, то ця особа може вступити в справу як третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Положення ЦПК України 2004 року, який набув чинності з 1 вересня 2005 року і був чинним на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, не передбачає можливості заміни позивача або заявника, тобто особи, яка ініціювала судовий розгляд, на іншу особу.

За таких обставин положення пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» № 3 від 28 березня 1972 року не можуть бути застосовані у зв`язку зі зміною положень цивільного процесуального законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд,а відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, що відповідно до часини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов