Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 298/901/14-ц

провадження № 61-34510св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (за первісним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (за первісним позовом)- ОСОБА_2 ,

третя особа (за первісним позовом) - ОСОБА_3 ,

позивач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

третя особа (за зустрічним позовом) - Ужоцька сільська рада Великоберезнянського району Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 24 липня 2015 року у складі судді Лютянської М. С. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Мацунича М. В., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - Ужоцька сільська рада Великоберезнянського району Закарпатської області, про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він на підставі договору купівлі-продажу від 07 червня 2012 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказував, що не може зробити ремонт фасаду свого будинку через те, що відповідач як власник суміжного домоволодіння чинить перешкоди та забороняє йому заходити на належну йому земельну ділянку.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 надати йому доступ до фасаду будинку АДРЕСА_1 для здійснення робіт по ремонту фасаду з боку його домогосподарства.

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - Ужоцька сільська рада Великоберезнянського району Закарпатської області, про визнання незаконним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що вироком Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2014 року встановлено факт, що попередній землекористувач належної ОСОБА_1 земельної ділянки - ОСОБА_3 підробила акт встановлення та погодження меж земельної ділянки шляхом підроблення його підпису, на підставі чого у подальшому одержала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

При цьому має місце накладення суміжних земельних ділянок одна на одну, що порушує право ОСОБА_2 вільно володіти та розпоряджатися своєю земельною ділянкою у повному обсязі та він не має можливості оформити право власності на належну йому земельну ділянку.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив визнати незаконним та скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку № АДРЕСА_1 та визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки від 07 червня 2012 року.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 24 липня 2015 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 доступ до фасаду будинку АДРЕСА_1 для здійснення робіт по ремонту (відновлення) фасаду з боку домогосподарства ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у доступі до фасаду будинку ОСОБА_1 , що порушує його право власності. Разом з тим, ОСОБА_2 не надав суду документів, які підтверджують його право власності на земельну ділянку, тому в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 січня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що ОСОБА_2 обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки, тому необхідно застосовувати правовий механізм, передбачений статтею 388 ЦК України, що полягає у зверненні особи з віндикаційним позовом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року ухвалу апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_2 не просив витребувати спірну земельну ділянку з володіння відповідача за зустрічним позовом, передчасно посилаючись при цьому на статтю 388 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд не встановив, на якій підставі користується ОСОБА_2 земельною ділянкою, не врахував, що на цій земельній ділянці розміщено будинок, який належить йому та не визначив межі користування такою земельною ділянкою, не врахував, що вироком Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2014 року встановлено, що ОСОБА_3 підробила підпис на акті встановлення та погодження меж земельної ділянки № АДРЕСА_1 , не надав оцінки висновку земельно-технічної експертизи від 13 травня 2015 року, за змістом якого має місце накладення суміжних земельних ділянок одна на одну.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 19 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач за первісним позовом не довів належними та допустимими доказами, що відповідач за первісним позовом чинить йому перешкоди у доступі до фасаду його будинку. ОСОБА_1 не вказав, які саме необхідно провести ремонтні роботи, коли і яким чином, у чому полягають перешкоди та неможливість проведення робіт з боку своєї земельної ділянки.

У решті апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що ОСОБА_2 довів той факт, що він є належним користувачем земельної ділянки № АДРЕСА_3. Доведеним є також факт, що сусідній землекористувач ОСОБА_3 підробила підпис ОСОБА_2 як суміжного землекористувача на акті встановлення і погодження меж земельної ділянки, одержала державний акт на право власності на свою ділянку та продала її ОСОБА_1 Однак, не доведено належними та допустимими доказами факт, що внаслідок виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку у с. Ужок Великоберезнянського району відбулося захоплення частини земельної ділянки ОСОБА_2 та було порушено його права. Наявний у справі висновок земельно-технічної експертизи від 13 травня 2015 року, роз`яснений судовим експертом у судовому засіданні в апеляційній інстанції, цього факту не підтверджує. Клопотань про призначення додаткової експертизи ОСОБА_2 суду не заявив, хоча таке право йому було роз`яснено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення зустрічних позовних вимог, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення первісних позовних вимог до Верховного Суду не оскаржується.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку, розміри та конфігурація якої визначені у схемі від 04 травня 1959 року, а саме: довжина - 30 м, ширина - 18 м. Вказані обставини також підтверджені схемою від 30 березня 1959 року.

Така ж конфігурація мала бути збережена при виготовленні державного акта.

Однак, як вбачається з державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯП № 741579, раніше встановлена конфігурація порушена, оскільки по ширині земельна ділянка розширена з 18 м до 19,18 м, тобто ширина збільшена на 1,18 м.

Дана ж обставина, тобто зміна конфігурації та збільшення розмірів земельної ділянки позивача за первісним позовом, встановлена експертним висновком, який знаходиться у матеріалах справи.

Отже, висновок суду, що ОСОБА_3 у визначений законом спосіб набула право власності на раніше виділену земельну ділянку, не узгоджується з матеріалами справи та не відповідає фактичним обставинам справи.

Судом не враховано що частина земельної ділянки ОСОБА_1 накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 , що підтверджено висновком судової експертизи, що і було підставою для звернення до суду із зустрічним позовом.

Відмовивши у вирішенні даного питання з формальних підстав, суд позбавив ОСОБА_2 можливості вчиняти будь-які юридично значимі дії щодо власного об`єкта нерухомості, оскільки такий розміщений на чужій земельній ділянці. Фактично суд створив безвихідну ситуації для двох сторін, оскільки жоден з них не зможе вчинити будь-яких юридичних дій з власним майном, оскільки є накладання земельної ділянки.

Проведена в справі земельно-технічна експертиза встановила факт накладання земельної ділянки ОСОБА_1 на земельну ділянку ОСОБА_2 . Також матеріалами справи встановлено наявність підроблення технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_1 , що є підставою для скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.

Висновок суду про те, що даний позов передчасний на підставі пояснень експерта про неузгодженість схем, суперечить матеріалам справи та нормам матеріального права.

Суди залишили поза увагою те, що ширина земельної ділянки ОСОБА_1 у порушення вимог земельного законодавства збільшена на 1,8 м у порівнянні з розміром, який був раніше виділений. Саме на цю ширину ділянка накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 , що є достатнім доказом порушення права останнього вільно володіти та розпоряджатися власною нерухомістю.

Суд порушив право ОСОБА_2 на належний судовий захист його порушеного права власності.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що викладені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_2 не надав жодних доказів, що укладений договір купівлі- продажу земельної ділянки від 07 червня 2012 року не відповідає вимогам чинного законодавства.

Державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_3 є документом, що посвідчує її право власності на цю земельну ділянку, а також виданий на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування у межах його повноваження та у спосіб, визначений законом відповідно до Конституції України та законодавства України.

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 вересня 2009 року та відповідно до частини першої статті 120 ЗК України набула право користування земельною ділянкою, яка була раніше виділена для обслуговування вказаного вище будинку.

Рішенням сьомої сесії шостого скликання Ужоцької сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області від 29 червня 2011 року № 38 ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0562 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням тринадцятої сесії шостого скликання Ужоцької сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області від 17 лютого 2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку № АДРЕСА_1 площею 0,0562 га.

На підставі рішення тринадцятої сесії шостого скликання Ужоцької сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області від 17 лютого 2012 року ОСОБА_3 видано державний акт від 23 квітня 2012 року на земельну ділянку площею 0,0562 га для будівництва житлового будинку та обслуговування господарських споруд АДРЕСА_1 .

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 07 червня 2012 року укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, за умовами якого право власності на цю ділянку перейшло до ОСОБА_1

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 07 червня 2012 року також укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , за умовами якого право власності на цей будинок перейшло до ОСОБА_1 .

Відповідно до схеми земельної ділянки від 30 березня 1959 року для будівництва житлового будинку та обслуговування житлових споруд ОСОБА_2 належить право землекористування земельною ділянкою № АДРЕСА_3 розміром (конфігурація): довжина - 30 м, ширина - 18 м.

Вироком Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2014 року встановлено, що попередній землекористувач ОСОБА_3 підробила акт встановлення та погодження меж земельної ділянки з суміжним землекористувачем ОСОБА_2

Суди також встановили, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником будинку АДРЕСА_3 , відповідно, має право користуватися земельною ділянкою, на якій знаходиться успадкований ним будинок.

Відповідно до схеми земельної ділянки від 30 березня 1959 року для будівництва житлового будинку та обслуговування житлових споруд ОСОБА_2 належить право землекористування земельною ділянкою № АДРЕСА_3, розміром (конфігурація): довжина - 30 м, ширина - 18 м.

Згідно з висновком земельно-технічної експертизи від 13 травня 2015 року конфігурація земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , як відповідно до фактичного використання, так і відповідно до державного акта, не відповідає її конфігурації, передбаченій схемою від 04 травня 1959 року. В обох випадках найбільшою ширина невідповідності є з титульного боку, найменшою - зі сторони домоволодіння АДРЕСА_3 .

Земельна ділянка ОСОБА_1 , яка розташована у АДРЕСА_1 , конфігурація якої визначена державним актом, накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 , розташовану у АДРЕСА_3 , конфігурація якої визначена схемою від 30 березня 1959 року. Площа накладання становить 0,0086 га (86 кв. м).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення зустрічних позовних вимог не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У відповідності до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що попередній власник житлового будинку АДРЕСА_1 (ОСОБА_3 ) набула право власності на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину. У подальшому оформила право власності на земельну ділянку, яка була виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, відповідно до вимог закону, зокрема частини першої статті 120 ЗК України.

Однак погодитися з такими висновками судів неможливо, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, право власності переходить саме на земельну ділянку, яка була закріплена за будинком, без зміни цільового призначення та, відповідно, без зміни її конфігурації.

Як встановлено судами, ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку, розміри та конфігурація якої визначені відповідно до схеми від 04 травня 1959 року, а саме: довжиною - 30 м, шириною - 18 м.

Відповідно до пункту 1.12 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція № 43) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об`єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки.

Пунктом 2.3 Інструкції № 43 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

Отже, визначені схемою від 04 травня 1959 року розміри та конфігурація відображені у державному акті.

Проте, відповідно до державного акта серії ЯП № 741579 ширина спірної земельної ділянки збільшена на 1,18 м та становить 19,18 м, отже встановлені планово-картографічними матеріалами межі порушені.

Разом з тим, зібраними у справі доказами підтверджено накладення земельної ділянки ОСОБА_1 на земельну ділянку ОСОБА_2 .

Так, під час розгляду справи проведено земельно-технічну експертизу, якою встановлено, що накладення земельної ділянки ОСОБА_1 на земельну ділянку ОСОБА_2 має місце.

Отже, позивач за зустрічним позовом довів належними та допустимими доказами накладення земельної ділянки ОСОБА_1 на його земельну ділянку, що порушує його право користування вказаним майном та ця обставина є перешкодою для оформлення його права власності на земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди дійшли помилкового висновку, що позивач за зустрічним позовом не довів, що внаслідок виготовлення спірного державного акта на право власності на земельну ділянку відбулося захоплення частини земельної ділянки ОСОБА_2 та було порушено його права, а клопотання про призначення додаткової експертизи він не заявив.

Вказані доводи спростовані зібраними у справі доказами, зокрема висновком судової експертизами, схемами, вироком у кримінальній справі, державним актом (в якому міститься схематичне зображення земельної ділянки) тощо, отже порушене право ОСОБА_2 підлягає судовому захисту.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності або користування особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Власник земельної ділянки або землекористувач, відповідно до частини другої статті 152 ЗК України, може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, межі земельної ділянки ОСОБА_1 на підставі державного акта (отриманого з порушенням вимог чинного законодавства) проходять по території земельної ділянки позивача за зустрічним позовом, що суперечить вимогам статей 117, 118 ЗК України, та є неприпустимим.

За встановлених обставин, факт накладення земельних ділянок сторін одна на одну, позбавляє їх обох можливості розпоряджатися своїми земельними ділянками.

Отже, доводи позивача за зустрічним позовом, що він позбавлений можливості зареєструвати у встановленому законом порядку земельну ділянку, на якій знаходиться його домоволодіння, у зв`язку з накладенням на неї земельної ділянки ОСОБА_1 , є обґрунтованими.

Разом з тим, відповідачами за зустрічним позовом не спростовано доводи ОСОБА_2 та подані ним до суду докази.

Судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку, який є ефективним.

За таких обставин, оскільки встановлено, що ОСОБА_3 , будучи попереднім власником домоволодіння АДРЕСА_1 , підробила документи для отримання спірного державного акта від 23 квітня 2012 року серії ЯП № 741579 та цей акт порушує права сусіднього землекористувача - ОСОБА_2 , то вказаний акт є недійсним в силу вимог норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Оскільки ОСОБА_3 не набула у визначений законом спосіб право власності на спірну земельну ділянку, відповідно, вона не мала права відчужувати її на користь ОСОБА_1 , отже договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки від 07 червня 2012 року необхідно визнати недійсним.

Вказані вимоги є похідними та підлягають задоволенню, а доводи відповідачів за зустрічним позовом, що ОСОБА_2 не є стороною цього договору не має правового значення, оскільки з позовом про визнання недійсним договору може звертатися особа, права якої порушені вказаним договором.

Твердження суду апеляційної інстанції, що без проведення додаткової експертизи неможливе задоволення позовних вимог ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки додаткова експертиза проводиться, якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним.

Разом з тим, експертизою, яка проведена під час розгляду цієї справи, встановлено накладення земельної ділянки ОСОБА_1 на земельну ділянку ОСОБА_2 , що виключає можливість чинності державного акта від 23 квітня 2012 року серії ЯП № 741579, виданого з порушенням прав та інтересів ОСОБА_2 на користування чи володіння його земельною ділянкою.

Суди першої й апеляційної інстанцій встановили усі обставини в частині вирішення зустрічних позовних вимог, дослідили докази та надали їм правову оцінку, але неправильно застосували норми матеріального права у цій частині та помилково не задовольнили позовні вимоги ОСОБА_2 .

Встановлені судами обставини, а також наявні у матеріалах справи докази дають підстави для скасування судових рішень у частині вирішення зустрічних позовних вимог, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень в частині вирішення зустрічних позовних вимог, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині необхідно скасувати, прийняти нову постанову про задоволення вказаних позовних вимог.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення первісних позовних вимог в касаційному порядку не оскаржувалося, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції в цій частині не переглядається.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 24 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 19 вересня 2017 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа (за зустрічним позовом) - Ужоцька сільська рада Великоберезнянського району Закарпатської області, про визнання незаконним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасувати та прийняти в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯП № 741579, виданий 23 квітня 2012 року ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0562 га у с. АДРЕСА_1 .

Визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Великоберезнянського державного нотаріального округу Гончар Тетяною Михайлівною, недійсним.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська