ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5950/19 Справа № 187/577/18 Суддя у 1-й інстанції - Говоруха В. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно як на частку в спільній сумісній власності та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Єлизаветівська сільська рада та Петриківська державна нотаріальна контора, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно як на частку в спільній сумісній власності та зміну черговості одержання права на спадкування за законом, мотивуючи його тим, що починаючи з червня 1988 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час спільного проживання вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали єдиний родинний бюджет, разом здійснювали усі побутові витрати, як дрібні так і великі, користувались речами один одного, меблями, посудом, фактично виконували права обов`язки подружжя.

Зазначала, що в 1996 році ОСОБА_3 рішенням Єлизаветівської сільської рад №4 від 24 січня 1996 року отримав земельну ділянку для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 . 23 лютого 2000 року отримав державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №686, та отримавши дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, розпочали будівництво житлового будинку, який будували разом, робили ремонт, облаштовували подвір`я, обробляли присадибну ділянку.

Вказувала, що у квітні 2010 року ОСОБА_3 перебував на лікуванні в КЗ «Дніпродзержинській міській лікарні №7» Дніпропетровської обласної ради з діагнозом КТ-ознаки аномалії сечовивідної системи. Під час операції та реабілітації вона перебувала поруч та дбала про нього. Крім того ОСОБА_3 постійно хворів на ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз, недостатність АВ клапану 3 ст., атеросклероз аорти, серцеву недостатність II А ст. збереженою систолічною функцією лівого шлуночка, цукровий діабет 2 типу, гіпертонічною хворобою II ст. Також в нього була аномалія розташування нирок та хронічний пієлонефрит. В грудні 2015 році ОСОБА_3 тяжко захворів. 24 березня 2016 року в нього діагностували плоскоклітинний неороговіваючий рак зі схильністю до ороговівання та направили в поліклінічне відділення Дніпропетровської клінічної лікарні ім.Мечникова до лікаря-онколога. Під час стаціонарного та амбулаторного лікування вона здійснювала постійний догляд за ОСОБА_3 до моменту його смерті.

Посилаючись на те, що після його смерті відкрилась спадщина на усе рухоме і нерухоме майно, яке на день смерті належало йому на праві власності, а саме: земельну ділянку площею 0,150 га, розташована на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлові будинку та ведення особистого підсобного господарства; садибний (індивідуальні житловий будинок малоповерхового житлового будівництва з господарськими будівлями спорудами, що полягає з ряду інвентарних об`єктів: житловий будинок з навісом А-1 (2002-2011 року побудови) внутрішньою площею 90,7 кв.м, господарський блок з підвалом, з входом в підвал Б-1 (2010 року побудови), сарай В-1 (2010 року побудови) та прилягаючої інфраструктури, розташований в АДРЕСА_1 (згідно розпорядження сільського голови 13-р від 18 лютого 2016 року про перейменування вулиць: АДРЕСА_1 ); автомобіль марки ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_8 , та у зв`язку з тим, що у ОСОБА_3 є син ОСОБА_2 , а вона має право на спадщину лише в порядку четвертої черги, що порушує її права, а тому просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт проживання однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 ; визнати майно, належне ОСОБА_3 , а саме: земельну ділянка площею 0,150 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства; збудований але не прийнятий в експлуатацію житловий будинок малоповерхового житлового будівництва з господарськими будівлями та спорудами, що полягає з ряду інвентарних об`єктів: житловий будинок з навісом А-1 (2002-2011 року побудови) внутрішньою площею 90,7 кв.м, господарський блок з підвалом, входом в підвал Б-1 (2010 року побудови), сарай В-1 (2010 року побудови) та прилягаючої інфраструктури, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (згідно розпорядження сільського голови № 13-р від 18 лютого 2016 року про перейменування вулиць: АДРЕСА_1 ; автомобіль ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_8 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнати за нею, як співзабудовником, право на Ѕ частину збудованого за час сумісного проживання із ОСОБА_3 , але не прийнятого в експлуатацію садибного (індивідуального) житлового будинку малоповерхового житлового будівництва з господарськими будівлями та спорудами, що полягає з ряду інвентарних об`єктів: житловий будинок з навісом А-1 (2002-2011 року побудови) внутрішньою площею 90,7 кв.м., господарський блок з підвалом, входом в підвал Б-1 (2010 року побудови), сарай В-1 (2010 року побудови) та прилягаючої інфраструктури, розташований в АДРЕСА_1 (згідно розпорядження сільського голови №13-р від 18 лютого 2016 року про перейменування вулиць: АДРЕСА_1 ): право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,150 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства; право власності на 1/2 частку автомобіля марки ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 VIN НОМЕР_8 ; змінити черговість одержання права на спадкування та визнати її, спадкоємця четвертої черги за законом, право на спадкування майна спадкодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у першій черзі.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, вона проживала однією сім`єю з померлим, а усе майно набувалось за спільні грошові кошти.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 16 травня 1985 року ОСОБА_3 розірвав шлюб із ОСОБА_4 , а 06 серпня 1987 року ОСОБА_1 розірвала шлюб з ОСОБА_5 .

Згідно довідок, виданих Єлизаветівською сільською радою, ОСОБА_3 до дня смерті був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 . Разом з ним з 1988 року проживала ОСОБА_1 (т.1 а.с.7-8).

Згідно державного акту про право приватної власності на землю, ОСОБА_3 , на підставі рішення виконкому Єлизаветівської сільської ради №4 від 24 січня 1996 року, набув у власність земельну ділянку площею 0,150 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11-12).

На підставі біржової угоди №807646 від 04 листопада 2004 року ОСОБА_3 набув у власність автомобіль марки ГАЗ 31029, рік випуску 1993, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 VIN НОМЕР_8 (т.1 а.с.17-18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що Петриківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис №60 від 08 лютого 2018 року, та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_7 (т.1 а.с.37).

Згідно свідоцтва про народження від 20 січня 1979 року ОСОБА_3 є батьком відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.87).

Судом першої інстанції заслухані показання свідків, взяті до уваги фотокартки.

В матеріалах справи містяться відомості про отриману пенсію за віком при повному стажі ОСОБА_1 за період з вересня 2008 року по грудень 2010 року та пенсію за віком ОСОБА_3 за період з 2002 року по лютий 2018 року (т.1 а.с.13-15,210-217).

Згідно довідки в Петриківського сектору обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 . отримала одноразову грошову допомогу на поховання ОСОБА_3 (т.1 а.с.38).

Згідно епікризів від 16 квітня 2010 року, 24 липня 2015 року та виписок із медичної картки ОСОБА_3 за період з 24 березня 2016 року до 26 травня 2017 року (т.1 а.с.19-32,146) з квітня 2010 року ОСОБА_3 неодноразово перебував на лікуванні в КЗ «Дніпродзержинській міській лікарні №7» Дніпропетровської обласної ради з діагнозом КТ-ознаки аномалії сечовивідної системи, в зв`язку з чим йому було проведено оперативне втручання. Крім того ОСОБА_3 постійно хворів на ішемічну хворобу серця: дифузний кардіосклероз, недостатність АВ клапану 3 ст., атеросклероз аорти, серцеву недостатність II А ст. збереженою систолічною функцією лівого шлуночка; цукровий діабет 2 типу, гіпертонічною хворобою II ст. Також в нього була аномалія розташування нирок та хронічний пієлонефрит. У ОСОБА_3 діагностували плоскоклітинний неороговіваючий рак зі схильністю до ороговівання (т.1 а.с.34).

Згідно довідок Єлизаветівської амбулаторії, під час спостереження за хворим ОСОБА_3 , ОСОБА_1 приймала участь у догляді та лікуванні хворого, отримувала для нього інсулін (а.с.36,137).

Рішеннями Єлизаветівскьої сільської ради від 21 липня 2016 року, 29 серпня 2016 року, 22 лютого 2017 року та в травні 2006 року ОСОБА_3 , як особі яка потребує матеріальної допомоги, надавалась матеріальна допомога на лікування та придбання медикаментів (а.с.115-119,138-145).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання майна, належного ОСОБА_3 , спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_1 права на частку в ньому, наявністю факту проживання однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , не ґрунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам, позовні вимоги в частині встановлення факту є невизначеними, а підстави для зміни черговості спадкування відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком у зв`язку з наступним.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.

При цьому слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

У своєму позові ОСОБА_1 просила встановити факт проживання її однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , не вказуючи за який саме період просить встановити даний факт, зазначаючи про те, що проживали вони разом з червня 1988 року.

Позивач просила визнати майно, належне померлому ОСОБА_3 на праві власності, спільною сумісною власністю подружжя, визнати не нею право власності на 1/2 частину цього майна та змінити черговість одержання права на спадкування та визнати її спадкоємцем першої черги, що свідчить про її правову невизначеність.

Так, в період з 1988 рік до 01 січня 2004 року діяв КпШС України, який не тільки не регулював та не визнавав відносини між чоловіком та жінкою без реєстрації шлюбу, але і не встановлював фактів проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та не наділяв цих осіб спільних правами та обов`язками.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, яка діяла на час виникнення правовідносин, вбачається, що заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають, тобто факт проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за КпШС України не встановлювався.

Оскільки Сімейний кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, то положення ст.74 цього Кодексу застосовують виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Таким чином, факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах з червня 1988 року по 01 січня 2004 року не може бути підставою для застосування положень Сімейного кодексу України щодо майна, набутого до набрання ним чинності, оскільки, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не передбачено.

Колегія суддів звертає увагу на те, що майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22,28,29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-135 цс/13 майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: воно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких одержано спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення спільного господарства, побуту та формування бюджету).

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо поділу майна, нажитого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці. Саме перебування практично у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Не можна вважати позивача власником половини майна, придбаного до 01 січня 2004 року на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про власність» без установлення факту створення (придбання) сторонами цього майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте ОСОБА_3 за спільні з ОСОБА_1 кошти.

Спірна земельна ділянка площею 0,150 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства була передана власність ОСОБА_3 , в порядку реалізації права на безкоштовну приватизацію землі, на підставі рішення виконкому Єлизаветівської сільської Ради народних депутатів №4 від 24 січня 1996 не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя.

Спірне домоволодіння у встановленому законом порядку не введено в експлуатацію та не зареєстроване.

Доводи апеляційної скарги стосовно наявності правових підстав для встановлення факту проживання, визнання майна належного ОСОБА_3 спільною сумісною власністю подружжя, визнання за позивачем права власності на нього як за співзабудовником не можуть бути прийняті до уваги та спростовуються вказаним вище.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення її вимог в частині зміни черговості спадкування, перерозподілу спадщини на її користь, визнання права власності у порядку спадкування та стягнення компенсації є безпідставними і задоволенню не підлягають.

При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст.1259 ЦК України).

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Отже, зі змісту зазначених положень закону вбачається, що підставами для задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування, щодо зміни черговості спадкування, є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1)здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2)матеріальне забезпечення спадкодавця; 3)надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4)тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5)безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення позову необхідна наявність одночасно всіх п`яти вищезазначених обставин.

Таким чином, законом передбачений вичерпний перелік обставин, за наявності яких можлива зміна черговості, що не потребує розширеного тлумачення. Відсутність хоча б однієї із таких обставин зумовлює застосування загального порядку черговості спадкування, визначеного у ст.1258 ЦК України.

При цьому, сам по собі факт проживання із спадкодавцем протягом певного часу і відповідна взаємна турбота осіб, які проживають разом, не є підставою для зміни черговості спадкування.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.