ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/174/19 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Романюк Х.Ю.

з участю ОСОБА_1 та її представника - адвоката

Джус О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/20826/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат Джус Ольга Володимирівна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2018 року, ухваленого суддею Сливка Л.М., повний текст рішення складено 03 грудня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1, в інтересах якої діє Джус О.В., пред'явила до суду позов до відповідача ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона є власником спірної квартири АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі з 05 червня 2001 року зареєстрований також її колишній чоловік - відповідач ОСОБА_3, шлюб із яким розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 червня 2017 року.

Протягом останніх двох років відповідач не проживає у даному житлі, його речі та майно у квартирі відсутні, не сплачує комунальних послуги та не несе жодних витрат по утриманню квартири. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі створює їй перешкоди у здійсненні нею свого права щодо користування та розпорядження майном, порушує її права як власника житла, тому посилаючись на ст. ст. 391, 405 Цивільного кодексу України, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2018 року вирішено:

"У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - відмовити."

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Також зазначає, що відсутні докази того, що відповідач набув у встановленому порядку право власності на вказану квартиру, і тому він не може ставити питання про усунення будь-яких обмежень у здійснення його права власності.

Вказує, що ОСОБА_3 відсутній за місцем реєстрації протягом двох останніх років, не сплачує комунальні платежі та не несе інших витрат по утриманню квартири.

Наголошує на тому, що через реєстрацію ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 не може оформити субсидію по сплаті комунальних послуг.

Процесуальним правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, сторони у справі не скористалися.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представника - адвоката Джус О.В. підтримали апеляційну скаргу, зіславшись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином.

У відповідності до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 08 травня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 червня 2017 року.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_2, виданого 02 березня 2001 року на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №200 від 14 лютого 2001 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1

Як убачається із домової книги для прописки громадян, проживаючих у квартирі АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у даній квартирі і постійно у ній проживає з 05 червня 2001 року.

Відповідно до довідки №1059 виданої 24 вересня 2018 року приватним підприємством «Благоустрій», у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1; ОСОБА_3 - колишній чоловік; ОСОБА_4 - дочка; ОСОБА_5 - дочка; ОСОБА_6 - дочка.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в силу положень ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України відповідач ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири по АДРЕСА_1, а тому не може бути позбавлений права користування жилим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Колегія суддів з даними висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони не відповідають зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 60 СК України, на підставі якої зробив висновки суд першої інстанції, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі №6-801цс16.

З урахуванням цих вимог закону суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що квартира є об'єктом спільної сумісної власності, лише зважаючи на сам факт придбання помешкання у період шлюбу.

Натомість, як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого 02 березня 2001 року, титульним власником квартири є ОСОБА_1 і дане свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №200 від 14 лютого 2001 року.

Як позивачка в суді першої інстанції так і відповідач в своїх поясненнях, в нотаріально засвідченій заяві, складеної 16 вересня 2016 року та адресованої компетентним органам, засвідчили, що квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_1 і є її приватною власністю.

Жодних доказів того, що квартира була придбана спільною участю подружжя коштами або працею, в матеріалах справи не має.

Також відповідачем не ставилось питання про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності та визнання за ним права власності.

Таким чином, висновки суду першої інстанції не можна визнати законними та обґрунтованими.

Щодо вирішення по суті позовних вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, апеляційний суд вважає, що вони підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першої статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В обґрунтування позову позивачка заявила про те, що протягом останніх двох років відповідач не проживає у даному житлі, його речі та майно у квартирі відсутні, не сплачує комунальних послуги та не несе жодних витрат по утриманню квартири.

Обставини роздільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтверджено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 липня 2017 року про розірвання шлюбу, яким встановлено, що сторони проживають окремо.

Згідно із актом обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) складеного комісією в складі головного інженера ОСОБА_7, паспортиста ОСОБА_8, майстра дільниці ОСОБА_9, при проведенні комісійного обстеження квартири АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований, але дійсно не проживає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджують свідки-сусіди: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування (проживання) квартирою АДРЕСА_1.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що позивачка ухвалою апеляційного суду від 29 грудня 2018 року була звільнена від сплати судового збору, а рішення суду першої інстанції скасоване, відповідно до принципу пропорційності розміру задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути 1057 грн. 20 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат Джус Ольга Володимирівна, задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 грудня 2018 року скасувати.

Постановити нове рішення.

Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь держави судовий збір у розмірі 1057 (одна тисяча п'ятдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 19 лютого 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.