Справа № 303/7008/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Джуги С.Д.

суддів - Фазикош Г.В., Куштана Б.П.

при секретарі: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2019 року, ухваленого суддею Кость В.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що йому на праві приватної власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрована у вказаному будинку, але в ньому з 2008 року не проживає. Реєстрація відповідача у будинку порушує права позивача як власника майна, спричиняє проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг.

За вказаних обставин, позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право на користування вищевказаним будинком. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 391, 405 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання по судовим витратам.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного: викладені обставини в позові не відповідають дійсності, батько бив її та виганяв із будинку; позивач цілеспрямованим наміром позбавив єдиного житла відповідача, тобто виселив її на вулицю, оскільки іншого житла у відповідача немає; про протиправні дії позивача заявила до Мукачівського РВП 06 січня 2019 року і її заява перебуває на розгляді.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач зазначає, що суд першої інстанції прийняв законне рішення. Доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності. Зокрема, ОСОБА_1 з будинку ніхто не виганяв, відповідач сама забравши меблі, побутову техніку пішла на квартиру батьків чоловіка. Відповідач, живучи з батьками, постійно створювала сварки, працювати не хотіла, пиячила, а тому проживання з такою особою є загрозою для батьків літнього віку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Встановлено, що позивачу ОСОБА_3 належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 18 червня 1981 року та інформаційною довідкою від 04.08.2018 року №212 (а.с.6,7,8).

Також встановлено, що у зазначеному будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_1 , яка з 2008 року там не проживає, що підтверджується актом від 22 серпня 2018 року №420/02-9-4 та заявами ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 , які засвідчені секретарем виконкому Кольчинської селищної ради (а.с.13,14,16).

Крім того, згідно з листами виконавчого комітету Кольчинської селищної ради від 14.12.2018 року №02-9-6/633 та власноруч написаних заяв відповідача вбачається, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_2 (а.с.19,23,27,28).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ч.1 та ч.4 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ч.1 ст.383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обгрунтовуючи даний позов, позивач просив захистити його права, як власника житлового будинку, шляхом визнання відповідача таким, що втратила право користуванням житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідач не проживає у спірному будинку із 2008 року, а реєстрація відповідача у належному позивачу будинку позбавляє його права отримати субсидію, що ускладнює утримання житла.

Матеріалами справи стверджується, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживала у спірному будинку, а тому втратила право користування цим житлом.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 758/3889/16-ц.

При цьому відповідачем не надано будь-яких належних доказів того, що вона була відсутня за місцем реєстрації понад один рік з поважних причин, наявності будь-яких домовленостей між нею та позивачем, як власником житла щодо користування будинком.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що позивач сам вигнав відповідача з вказаного житла, а тому в даному випадку немає факту відсутності відповідача без поважних причин понад один рік, не заслуговують на увагу, оскільки належних та допустимих доказів того, що відсутність відповідача була зумовлена поважними причинами, відповідачем не надано. При цьому додані до заяви від 30.01.2019 рокцу копії витягу з кримінального провадження №0001144 та витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0002894 не є належними доказами, оскільки не стосуються предмету доказування по даній справі, а копія протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.01.2019 року не свідчить про винну, протиправну поведінку ОСОБА_3 щодо вчинення ним дій, які зазначені у заяві та фактичному здійсненні ним перешкод у доступі відповідачу до житла. Більше того, така заява відповідачем ініційована після звернення позивача з даним позовом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно задовольнив заявлений позов.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий:

Судді: