Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 204/9143/13-ц

провадження № 61-24791 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 в особі її правонаступників: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 в особі її правонаступників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу правонаступників ОСОБА_1 : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року у складі судді Нізік О. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Макарова М. О., Прозорової М. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним та визнання дій незаконними.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний брат - ОСОБА_7 , який був інвалідом другої групи. Після смерті останнього відкрилась спадщина, у тому числі на квартиру АДРЕСА_1 .

12 травня 2010 року вона звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, де дізналась про існування заповіту від 04 липня 1995 року на ім`я ОСОБА_4 .

Вважала, що зазначений заповіт є недійсним, оскільки у ньому не ідентифіковано особу, якій заповідається майно, а зазначено лише її прізвище, ім`я та по батькові, що не є вичерпними даними про особу, які мають бути вказаними при нотаріальному посвідченні угод, і такі відомості не встановлюють однозначно особу спадкоємця. Зі змісту заповіту не вбачається, яке саме або чиє майно ОСОБА_7 заповів ОСОБА_4 , так як фраза «все мє майно», що міститься у заповіті, є незрозумілою.

Тобто, зі змісту спірного заповіту не вбачається, що ОСОБА_7 заповів саме ОСОБА_4 свою квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, заповіт складено з помилками, у тексті заповіту пропущені розділові знаки, що робить весь його текст невизначеним. Крім того, підпис спадкодавця у заповіті викликає сумнів щодо його справжності, оскільки в її брата був інший підпис. Розшифровка підпису зроблена особисто ОСОБА_4 й це свідчить про її присутність при складенні заповіту, що є недопустимим. Посвідчувальний напис заповіту виконаний з порушенням вимог пункту 18 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, оскільки у ньому міститься дописка, що зроблена від руки і вільні місця не прокреслені.

Нотаріальною конторою їй був виданий витяг від 26 листопада 2009 року № 22241177 про реєстрацію спадкової справи у спадковому реєстрі та витяг зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 26 листопада 2009 року № 22240418, які не відповідають вимогам Положення про Спадковий реєстр, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року № 1810/5.

Вважала, що вищевказані обставини є підставою для визнання вказаного заповіту недійсним.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати незаконними дії державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, які полягали у посвідченні 04 липня 1995 року заповіту від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_4 , визнати вищевказаний заповіт недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 квітня 2015 року про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою належними та допустимими доказами не підтверджено, що спірний заповіт було складено з порушенням положень закону щодо його форми та нотаріального посвідчення. ОСОБА_7 . вчинено заповіт добровільно, він відповідав його внутрішній волі, а тому підстави для визнання заповіту недійсним відповідно до статей 203, 215, частин першої та другої статті 1257 ЦК України відсутні.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 , відповідачка, померла (а.с. 189, т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1 , позивачка, померла (а.с. 204, т. 2).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2016 року у зв`язку зі смертю позивачки - ОСОБА_1 та відповідачки - ОСОБА_4 , було залучено їх правонаступників, а саме - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (правонаступники позивачки), й ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (правонаступники відповідачки).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_1 , правонаступниками якої є: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що преюдиційним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2011 року у справі № 2-714-2011 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування відмовлено і встановлено, що спадкодавець - ОСОБА_7 - протягом приблизно 20-ти років проживав разом з ОСОБА_4 у її квартирі АДРЕСА_2 . 14 червня 2007 року ОСОБА_7 було проведено ампутацію правої нижньої кінцівки, після операції він продовжував проживати разом із ОСОБА_4 , яка піклувалась про нього, інші родичі його не відвідували. 03 червня 2008 року ОСОБА_7 видав на ім`я ОСОБА_4 довіреність на розпорядження усім його майном, з чого б воно не складалося, довіряв їй проводити різні фінансові операції. Крім того, судом у справі № 2-714-2011 було призначено посмертну почеркознавчу експертизу, провести яку експертам не видалось можливим, у зв`язку із недостатністю (технічною відсутністю) відповідних матеріалів для її проведення, тому обґрунтованою є відмова позивачці у задоволенні її клопотання про призначення експертизи, оскільки і на час розгляду цієї справи такі матеріали надано не було, а призначення експертизи призвело б до затягування розгляду справи. Таким чином, позивачкою належними та допустимими доказами не підтверджено, що підпис у спірному заповіті здійснено іншою особою, а не спадкодавцем.

Той факт, що у тексті спірного заповіту міститься синтаксична помилка й замість фрази «усе моє майно» вказано, як «усе мє майно» не є підставою для визнання заповіту недійсним.

Ураховуючи викладене, позивачем не доведено підстав для визнання спірного заповіту недійсним, заповіт вчинений з дотриманням положень законодавства України.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правонаступники ОСОБА_1 : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили усіх обставин справи, допустилися порушень норм процесуального права. Спірний заповіт укладено з порушенням його форми та змісту. Судами безпідставно відмовлено у проведенні почеркознавчої експертизи, оскільки на думку позивачки підпис у спірному заповіті вчинено не спадкодавцем - ОСОБА_7 , а іншою особою. Відсутній оригінал спірного заповіту, з нього неможливо встановити справжню волю спадкодавця, оскільки в заповіті допущено синтаксичні помилки.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 204/9143/13-ц з Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 534 ЦК Української РСР, тут і надалі, чинного на час виникнення спірних правовідносин, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (стаття 541 ЦК Української РСР).

Частиною першою статті 545 ЦК Української РСР передбачено, що недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, третьої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом установлено, що преюдиційним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2011 року у справі № 2-714-2011 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування відмовлено і встановлено, що спадкодавець - ОСОБА_7 - протягом приблизно 20-ти років проживав разом з ОСОБА_4 в її квартирі АДРЕСА_2 . 14 червня 2007 року ОСОБА_7 було проведено ампутацію правої нижньої кінцівки, після операції він продовжував проживати разом із ОСОБА_4 , яка піклувалась про нього, інші родичі його не відвідували. 03 червня 2008 року ОСОБА_7 видав на ім`я ОСОБА_4 довіреність на розпорядження усім його майном, з чого б воно не складалося, довіряв їй проводити різні фінансові операції.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що 04 липня 1995 року ОСОБА_7 був складений спірний заповіт, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року він помер, тобто через 14 років після його посвідчення. Вказані обставини свідчать про те, що за цей час спадкодавець мав можливість скасувати заповіт або змінити його, проте цього не зробив, а, отже, складання заповіту на ім`я ОСОБА_4 відповідало його справжній волі. Крім того, заповіт складено у 1995 році, а ОСОБА_7 інвалідом став вже у 2007 році.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що у справі № 2-714-2011 судом було призначено посмертну почеркознавчу експертизу, для встановлення належності підпису у заповіті ОСОБА_7 , провести яку експертам не видалось можливим, у зв`язку із недостатністю (технічною відсутністю) відповідних матеріалів для її проведення. На час розгляду цієї справи такі матеріали надано також не було, а призначенням експертизи призвело б до затягування розгляду справи. Таким чином, позивачкою належними та допустимими доказами не підтверджено, що підпис у спірному заповіті здійснено іншою особою, а не її спадкодавцем, що є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року). Зазначені висновки спростовують доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Ураховуючи викладене, позивачем не доведено підстав для визнання спірного заповіту недійсним, заповіт вчинений з дотриманням положень законодавства України.

Посилання касаційної скарги на те, що спірний заповіт укладено з порушенням його форми та змісту на увагу не заслуговують, оскільки належними і допустимими доказами не підтверджені й спростовані вищевказаними висновками судів.

Доводи касаційної скарги про існування у позивача сумнівів щодо підписання спадкодавцем спірного заповіту безпідставні, так як є припущенням, а відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування, як і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання касаційної скарги на те, що відсутній оригінал спірного заповіту, з нього неможливо встановити справжню волю спадкодавця, на увагу не заслуговують, так як судом першої інстанції були витребувана спадкова справа, яка містила завірену належним чином копію спірного заповіту й ці обставини встановлено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 19, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу правонаступників ОСОБА_1 : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник