ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року

м.Суми

Справа №592/10368/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/4523/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 липня 2019 року в складі судді Чернобая О.І., ухваленого у м. Суми Сумської області,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 26 лютого 2013 року сторони у справі уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 10000 грн.

Унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором станом на 22 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 15734 грн 74 коп., яка складається із: 7540 грн 29 коп. заборгованості за кредитом; 5618 грн 99 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом; 1350 грн заборгованості за пенею та комісією; 500 грн (фіксована частина) і 725 грн 46 коп. (процентна складова) штрафу.

На підставі викладеного Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» просило суд стягнути заборгованість з відповідача.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю.

У серпні 2019 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки банком надані достатні докази на підтвердження факту укладання кредитного договору між сторонами та користування відповідачем кредитними коштами у заявленому позивачем розмірі.

ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі не подав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення наведеним нормам не відповідає в повній мірі виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними допустимими доказами факту отримання відповідачем кредитної карти та користування кредитними коштами у заявленому розмірі, крім того між сторонами відсутня домовленість про розмір відсотків за користування кредитом, розмір комісії, пені та штрафів за порушення виконання зобов`язань за договором.

Однак такий висновок не відповідає наявним у справі матеріалам та встановленим обставинам в повній мірі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 лютого 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку (а.с. 6).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки А-Банку «Універсальна GOLD» (тарифи А-Банку) та Витяг із Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-911 від 17 серпня 2010 року (а.с. 7-21).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 22 жовтня 2016 року становить 15734 грн 74 коп. і складається із: 7540 грн 29 коп. заборгованості за кредитом; 5618 грн 99 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом; 1350 грн заборгованості за пенею та комісією; 500 грн (фіксована частина) і 725 грн 46 коп. (процентна складова) штрафу. (а.с. 4-5).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «А-Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 26 лютого 2013 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26 лютого 2013 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки А-Банку «Універсальна GOLD» (Тарифи А-Банку) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими умовами кредитування з використанням кредитки А-Банку «Універсальна GOLD» (Тарифами А-Банку) та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку як невід`ємними частинами спірного договору погодився відповідач, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.а-bank.com.ua) могли неодноразово змінюватися самим банкам в період - з часу виникнення спірних правовідносин (26 лютого 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10 листопада 2016 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Тарифи та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису відповідача, який мав би засвідчити його згоду із запропонованими умовами.

Тобто відмовляючи у задоволенні позову АТ «Акцент-Банк» суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками, пенею та комісією, штрафами.

Проте місцевий суд не врахував, що у матеріалах справи наявні достатні докази на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на розрахункову картку, користування ними та часткового погашення заборгованості за кредитом, що свідчить про визнання відповідачем боргу (а.с. 4-6 том 1, а.с. 3-4 том 2).

ОСОБА_1 отримав кредитну картку зі строком дії до березня 2015 року, який відповідає строку повернення кредиту (а.с. 21-22 том 2).

Станом на 22 жовтня 2016 року розмір заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту становив 7540 грн 29 коп.

У суді першої інстанції відповідач заявив про пропуск банком строку позовної давності, посилаючись на відсутність доказів сплати ним чергових платежів, вважає, що строк позовної давності починає рахуватись з моменту укладення договору, тобто з 26 лютого 2013 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що отримавши кредит, відповідач періодично вносив кошти на погашення заборгованості, зокрема останній платіж у розмірі 500 грн він вніс 25 липня 2014 року (а.с. 4 том 1).

Тобто сплачуючи заборгованість, ОСОБА_1 вчиняв дії, що свідчать про визнання ним заборгованості. Крім того, строк дії картки, який відповідає строку повернення кредитних коштів, а отже і моменту виникнення права вимоги у кредитора встановлений до березня 2015 року.

За таких обставин звертаючись з позовом до суду 06 листопада 2016 року ПАТ «Акцент-Банк» не пропустив трирічного строку позовної давності, тому заява відповідача про застосування наслідків пропуску строку задоволенню не підлягає, як необґрунтована.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 отримав кредит у ПАТ «Акцент-Банк» у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 10000 грн на картку, користувався кредитними коштами (а.с. 4-6 том 1, а.с. 3-4 том 2), а тому дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, яка становить 7540 грн 29 коп.

В іншій частині позову суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог ПАТ «Акцент-Банк».

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту з ухваленням нового рішення в цій частині.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягають компенсації судові витрати в розмірі 661 грн 44 коп понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та судові витрати у розмірі 992 грн 16 коп. понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), тому, відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376, 381 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 01 липня 2019 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 лютого 2013 року, яка складається із тіла кредиту у розмірі 7540 грн 29 коп., а також компенсацію судового збору за подання позовної заяви у сумі 661 грн 44 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» компенсацію судових витрат у розмірі 992 грн 16 коп., понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2019 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: Т.А. Левченко

С.Г. Хвостик