ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 757/28370/14-ц

провадження № 61-31538св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Інститут фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України про стягнення грошової допомоги, визнання умов контракту такими, що погіршують становище, стягнення втрат у заробітній платі, зміну підстави звільнення

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року у складі судді Гладун Х. А. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року, у складі суддів Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 10 січня 1965 року працював у відповідача, має науковий стаж понад 40 років.

У 2006 році йому було призначено наукову пенсію, але він продовжував працювати за контрактом на посаді старшого наукового співробітника в цьому ж інституті.

26 вересня 2014 року подав заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та виплату грошової допомоги, яка була проігнорована відповідачем.

Пізніше його звільнили в зв`язку з закінченням строку дії контракту.

Отже відповідач протиправно відмовив у звільненні в зв`язку з виходом на пенсію і безпідставно провів розрахунок належної грошової допомоги виходячи з розміру місячного посадового окладу станом на дату призначення пенсії, а не станом на дату фактичного звільнення в зв`язку з виходом на пенсію.

З урахуванням уточнень до позовної заяви просив:

зобов`язати відповідача змінити підставу для звільнення згідно заяви від 26 вересня 2014 року,

зобов`язати перерахувати розмір належної грошової допомоги виходячи з розміру місячного посадового окладу станом на дату фактичного звільнення у зв`язку з виходом на пенсію,

стягнути недоплачену грошову допомогу в сумі 24075,60 грн. та середній заробіток за час затримки належних виплат від дня звільнення до дати повного розрахунку,

визнати такою, що погіршує його становище порівняно з законодавством України про працю, умову про роботу в режимі неповного робочого часу, що включена до укладених між відповідачем і ним контрактів №7 від 15 лютого 2010 року, від 01 квітня 2010 року, від 29 червня 2010 року, від 29 вересня 2010 року, від 31 грудня 2010 року, від 01 квітня 2011 року, від 01 вересня 2011 року та всіх додаткових угод до контракту від 01 вересня 2011 року,

визнати недійсною умову про роботу в режимі неповного робочого часу, що включена до укладених між відповідачем і ним контрактів №7 від 15 лютого 2010 року, від 01 квітня 2010 року, від 29 червня 2010 року, від 29 вересня 2010 року, від 31 грудня 2010 року, від 01 квітня 2011 року, від 01 вересня 2011 року та всіх додаткових угод до контракту від 01 вересня 2011 року,

стягнути з відповідача на його користь 108829,96 грн., що відповідає його втратам у заробітній платі через включення на вимогу відповідача умови про роботу в режимі неповного робочого часу в контракти,

зобов`язати відповідача при розрахунку розміру середнього заробітку врахувати дані втрати, розраховані як різниця між посадовим окладом разом із захищеними надбавками та фактичними виплатами із базового бюджетного фінансування.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України про зобов`язання здійснити перерахування грошової виплати, стягнення грошової виплати, визнання умов контракту такими, що погіршують становище, стягнення втрат у заробітній платі, зміну причин звільнення відмовлено повністю.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення суд касаційної інстанції виходив з того, що досягнення пенсійного віку та оформлення пенсії без звільнення не є виходом на пенсію, судим не врахували, що при переході на наукову пенсію ОСОБА_1 з роботи не звільнявся в зв`язку з виходом на пенсію, тому й грошової допомоги при виході на пенсію не отримував, але змінилися його істотні умови праці, тобто трудовий договір, укладений на невизначений строк, був замінений на трудовий контракт, який є строковим трудовим договором. Оскільки ОСОБА_1 був звільнений з підприємства лише 30 вересня 2014 року, при звільненні йому була виплачена грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів з урахуванням надбавок і доплат відповідно до вимог статті 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», то висновки судів про те, що сума виплати повинна була бути розрахована станом на 12 лютого 2006 року не ґрунтується на нормах Закону. Крім того, суди не розглянули всіх позовних вимог, заявлених позивачем, обмежились лише висновком про правильність розрахунку грошової допомоги. Суди не звернули уваги та не врахували, що роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником в заяві причину звільнення з роботи, не з`ясували чи поширюється ця норма на правовідносини сторін за контрактом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, що оскаржується

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року позов задоволено частково. Вирішено вважати ОСОБА_1 звільненим з посади старшого наукового співробітника Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України з 29 вересня 2014 р. за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію.

Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 у наказі від 29 вересня 2014 року № 143/4-к і вказано причину звільнення з посиланням на ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію.

Стягнуто з Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 недоплачену суму грошової допомоги в сумі 24075,60 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 37617,60 грн.

В задоволенні решти вимог позовної заяви відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що досягнення особою пенсійного віку та оформлення нею пенсії без звільнення не є виходом на пенсію, після звільнення позивача 12 лютого 2006 року, його зараховано знову, але за контрактом, тобто змінились його істотні умови праці (трудовий договір укладений на невизначений строк замінений на трудовий контракт), тому йому не була виплачена грошова допомога при виході на пенсію і є підстави для її стягнення в зазначеному позивачем розмірі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Підстава розірвання строкового трудового договору - звільнення з займаної посади за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію, прямо передбачена нормами чинного законодавства, самостійна зміна роботодавцем причин звільнення чинним законом не передбачена, тому позовні вимоги про зміну формулювань звільнення є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Умови режиму роботи позивача погоджені сторонами, охоплюються принципом свободи договору, доводи позивача є необґрунтованими, оскільки на їх недійсність або нікчемність позивач не посилався, іншого судом не встановлено, позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування правомірності вимог щодо стягнення втрат у заробітній платі.

Додатковим рішеннямПечерського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року стягнуто з Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України на користь держави судовий збір в розмірі 860,53 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Апеляційну скаргу Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України задоволено.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року в частині задоволених вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Інституту фізіології ім. О. О. Богомольця Національної академії наук України про зобов`язання здійснити перерахунок грошової виплати, стягнення грошової допомоги, стягнення заробітної плати, зміну підстави звільнення відмовлено. В інший частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач не звільнявся з роботи за наказом № 33-к від 09 лютого 2006 року, який позивачем не оскаржувався, він є дійсним і саме у зв`язку із звільненням за цим наказом позивачеві призначена та виплачується пенсія наукового працівника й до тепер. Відповідач мав право звільнити позивача у зв`язку із закінченням дії контракту, оскільки таке передбачено п. 12 контракту, яким сторони погодили, що контракт припиняється з наступного дня після закінчення строку його дії. Позивач вже звільнявся з роботи у зв`язку із виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», повторне звільнення з таких підстав не передбачено діючим законодавством, а відтак відсутні підстави для зміни формулювання підстав його звільнення та позивачу підлягала виплаті грошова допомога в розмірішести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат, які він отримував станом на 12 лютого 2006 року. 01 жовтня 2014 року з позивачем проведено повний розрахунок при звільненні,затримки виплати належних позивачу платежів не відбулася, тому немає підстав для застосування ст.117 КЗпП України. Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимогсуд вірно виходив з того, що саме такі умови режиму роботи позивача погоджені сторонами при укладенні контрактів, на недійсність або нікчемність умов контрактів та додаткових угод позивач не посилався, в суді такого не доводив, а іншого судом не встановлено. Заробітна плата виплачувалася позивачу відповідно до умов контрактів у повному обсязі, вимоги про стягнення 116048,87 грн., які позивач вважає втратами у заробітній платі через включення до контрактів умови про роботу в режимі неповного робочого часу в контрактах є безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2017 року, залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року в частині задоволених позовних вимог, скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог, перерахувати розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України з 30 вересня 2014 року по день постановлення рішення судом касаційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що роботодавець не має право самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи, посилання суду на неможливість повторного звільнення в зв`язку з виходом на пенсію не обґрунтована нормами права. Суд не взяв до уваги, що вихід на пенсію та звільнення з роботи - це різні юридичні події, на дату звільнення 12 лютого 2006 року він отримував пенсію за віком, тому при звільненні відбувся вихід на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який не передбачає виплати грошової допомоги, тому висновок суду про те, що грошова допомога повинна була бути розрахована станом на 12 лютого 2006 року не відповідає обставинам справи і не ґрунтується на нормах Закону. Суди не звернули уваги на те, що в уточненій позовній заяві він посилався на недійсність умов контракту, умова про неповну зайнятість суперечить змісту галузевих угод між Національною академією наук України і Профспілки працівників НАНУ, встановлення неповного робочого часу є зміною істотних умов праці, які власник не вправі встановлювати за відсутності змін в організації виробництва і праці.

Позиція інших учасників справи

Відзив або заперечення на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 травня 2018 року матеріали цивільної справи № 757/28370/14-ц надійшли до Верховного Суду.

12 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що позивач працював в Інституті фізіології ім. О.О.Богомольця НАН України на посаді старшого наукового співробітника та 12 лютого 2006 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність».

З 2006 року позивач є пенсіонером , який отримує пенсію як науковий працівник.

14 лютого 2006 року позивач прийнятий на роботу на посаду старшого наукового співробітника у відділ фізіології кровообігу за контрактом.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Під час розгляду даної справи було достовірно встановлено, що між сторонами було укладено строковий трудовий договір - контракт.

Згідно із частиною першою статі 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

26 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про звільнення його за власним бажанням згідно із частиною першою статті 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію.

Враховуючи, що в 2006 році позивач звільнявся з зв`язку з виходом на пенсію, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що підстави для звільнення позивача на підставі частини першої статті 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію були відсутні.

В той же час враховуючи, що строк дії контракту, укладеному між сторонами закінчувався 30 вересня 2014 року у відповідача були підстави для звільнення ОСОБА_1 за закінченням строку дії контракту.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для зміни формулювання звільнення.

За змістом статті 24 Закону України від 13 грудня 1991 року № 1977-XII "Про наукову і науково-технічну діяльність", в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога у розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III - IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затвердженому Кабінетом Міністрів України, не менше: для чоловіків - 12,5 року; для жінок - 10 років.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право на отримання грошової допомоги у позивача виникло 12 лютого 2006 року, коли його булозвільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, тому відсутні підстави для перерахування розміру вихідної допомоги.

Вбачається, що вихідна допомога була нарахована та виплачена 01 жовтня 2014 року, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки її виплати.

Доводи касаційної скарги про те, що 12 лютого 2006 року відбувся вихід на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який не передбачає виплати грошової допомоги спростовуються змістом запису в трудовій книжці, з якої вбачається, ОСОБА_1 12 лютого 2006 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову, наукову-технічну діяльність».

В іншій частині доводі касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є.В. Краснощоков