ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 662/2627/18 Головуючий в 1 інстанції Тимченко О.В.
Номер провадження 22-ц/819/917/19 Доповідач Орловська Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019р. Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Прушинська О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 27 березня 2019 року у складі судді Тимченко О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради про стягнення компенсації за невикористану відпуску та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зустрічним позовом Комунального підприємства «Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно нарахованих та отриманих сум,

В С Т А Н О В И В :

4 червня 2018р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до КП « Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовано тим, що розпорядженням заступника голови Херсонської обласної ради від 4.06.2015р. № 38 позивач був незаконно звільнений із посади виконуючого обов`язки начальника КП ХОР «Генічеське БТІ» із 08.06.2015р.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 23.11.2015р. визнано незаконним звільнення та поновлено на займаній посаді в.о. начальника КП ХОР «Генічеське БТІ», яке звернуте до примусового виконання згідно постанови головного державного виконавця ВДВС від 28.12.2015р.

Рішенням Херсонської обласної ради № 109 від 31.03.2016р. на посаду начальника КП «Генічеське БТІ» призначений ОСОБА_2 із 04.04.2016р.

Вказане рішення суду в частині поновлення на займаній посаді фактично виконано рішенням Херсонської обласної ради № 110 від 31.03.2016р., згідно якого ОСОБА_1 поновлено 1.04.2016р. та п.2 цього ж рішення звільнено від виконання обов`язків начальника КП ХОР «Генічеське БТІ» із 1.04.2016р.

У день останнього звільнення відповідач не здійснив остаточний розрахунок та не виплатив належну суму грошової компенсації у розмірі 6770,92 грн. виходячи із середньоденного заробітку 260,42 грн. за 26 днів невикористаної відпустки, право на яку позивач набув за період коли за ним згідно ст.24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП зберігалось місце роботи від дня незаконного звільнення 08.04.2015р. по день його фактичного поновлення на роботі 1.04.2016р.

Також просив стягнути вихідну допомогу, належну йому до сплати на день звільнення з підстав п.5 ст.41 КЗпП України в сумі 30468,84 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 1.04.2016р. по 27 02.2019р. у розмірі 189 585,76 грн.

02 липня 2018р. представник Комунального підприємств « Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради подав позов до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно нарахованих та отриманих сум, оскільки позивачем завищений розмір нарахованої заробітної плати за два останні місяці , що передували звільненню 8.06.2015р. у зв`язку із чим середньоденний заробіток ним встановлений 260,42 грн, тоді як за наявними фінансовими документами на підприємстві такий заробіток становить 128, 49 грн. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу мала б становити 11 564 грн.( 128,49 Х90 дн.), тоді як ОСОБА_1 отримав суму 23 437,780 грн., із яких безпідставно виплаченими є кошти у розмірі 11 873 грн., які просить стягнути.

Новотроїцький районний суд Херсонської області 17 березня 2019 року відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та вимог зустрічного позову КП ХОР «Генічеське БТІ».

Судове рішення мотивоване тим, що постановою Верховного Суду від 14.02.2018р. встановлений розмір остаточного розрахунку при звільненні позивача та стягнуто на його користь середній заробіток 23 438,80 грн. за період із 23.11.2015р. по 1.06.2016р.

Проте, ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження свого права на отримання від відповідача компенсації за дні невикористаної відпустки та вихідної допомоги та пропустив тримісячний строк позовної давності для звернення до суду із такими вимогами від часу свого звільнення та поновлення на посаді в червні 2016р.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржене, тому не є предметом апеляційного перегляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив помилку у визначені перебігу строку позовної давності для вимог про стягнення остаточного розрахунку при звільненні та не врахував висновок Верховного Суду у постанові від 14. 02.2018р. про те, що датою поновлення незаконно звільненого позивача є 8.06.2015р. та стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення 1.04.2017р.

Оскільки після фактичного поновлення на посаді до роботи він допущений не був, а повторно звільнений із 1.04.2016р., що є достатньою підставою для отримання належних йому сум з підстав ст. 116 КЗпП України. На день повторного звільнення 1.04.2016р. він набув право на отримання грошової компенсації за 26 днів невикористаної ним щорічної відпустки, яка визначалась за період, коли зберігалось місце роботи за весь час вимушеного прогулу із 8.06.2015р. по 1.04.2016р.

Стягнуті судом касаційної інстанції кошти 23 437,80 грн. він фактично отримав 23.08.2018р. та за його заявою виконавче провадження було закрито з підстав повного виконання згідно постанови від 30.03.2018р.

Також вважає помилковим висновок суду про відмову у стягненні вихідної допомоги, належної йому на підставі п.5 ст. 42 КЗпП України у зв`язку із припиненням повноважень посадової особи.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради заперечує її доводи, просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегією суддів встановлені такі обставини.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 із 20.04.2005р. по 20.04.2008р. працював за контрактом на посаді начальника КП ХОР «Генічеське бюро технічної інвентаризації», укладеним між ним і Херсонською обласною радою, згідно рішення останньої від 20.04.2005р. № 406.

Посада начальника КП ХОР «Генічеського БТІ» була вакантною із 12.03.2009р.

За заявою ОСОБА_1 на нього покладено виконання обов`язків начальника Генічеського БТІ із 13.04.2012р. на підставі розпорядження голови Херсонської обласної ради №28 від 6.02.2012р.

8 червня 2016р. ОСОБА_1 був звільнений із займаної посадим в.о. начальника Генічеського БТІ на підставі розпорядження від 04.06.2015 .№38 та наказу КП ХОР «Генічеське БТІ» від 09.06.2015р. № 15.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 23.11. 2015р. ОСОБА_1 поновлено на займаній посаді та стягнуто середній заробіток за час звільнення із 08.06.2015р. по день ухвалення рішення 23.11.2015р. у розмірі 15 103 грн.

Рішенням Херсонської обласної ради № 109 від 31.03.2016р. на вакантну із 12.03.2009р. посаду начальника КП «ХОР «Генічеське БТІ» призначено ОСОБА_2 із 4.04.2016р.

Вказане рішення у частині поновлення на роботі незаконно звільненого працівника виконано згідно п.1 рішення Херсонської обласної ради від 31.03.2016р. №110, ОСОБА_1 поновлено на посаді виконуючого обов`язки начальника КП ХОР «Генічеське БТІ із -1.04.2016р. та одночасно п.2 цього ж розпорядження його звільнено від обов`язків із 1.04.2016р.

Постановою ВС від 14.02.2018р. визнано незаконним і скасовано рішення Херсонської обласної ради №110 від 31.03.2016р. у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді із 1.04.2016р. оскільки касаційний суд дійшов висновку, що поновлення на роботі позивача має здійснюватися із часу незаконного звільнення 08.06.2015р., а тому його поновлення із 1.04.2016р. є неправомірним. Цим же судовим рішенням стягнутий середній заробіток 23 437,80 грн., розрахований із середньоденного заробітку 260,42грн. за час вимушеного прогулу із моменту ухвалення рішення суду про поновлення позивача 23.11.2015р. по час його виконання у цій частині 1.04.2016р.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені наведеним рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, що розглядається, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановленого законом.

З матеріалів справи вбачається, що стягнуті судовим рішенням суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу із часу незаконного звільнення 08.06.2016р. по день поновлення на роботі 1.04.2016р. фактично виплачені позивачеві 23.03.2018р.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, організації, установи, проводиться в день звільнення.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник чи уповноважений ним орган повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорену ним суму.

Обов`язок власника чи уповноваженого ним органу сплатити належні працівнику суми при звільненні встановлений ст. 117 КЗпП України, згідно якої у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, організація, установа, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставіст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З матеріалів справи вбачається і встановлено судом, що станом на час звільнення 08.06.2015р. у сторін виник спір з приводу належних працівникові сум на час звільнення, що вирішений постановою Херсонського апеляційного суду від 20.06.2019р., якою встановлено, що на час звільнення ОСОБА_1 09.06.2015р. підприємство не мало перед ним боргу, з належних до виплати сум заробітної плати. ( а.с.97-99 т.2).

Також мав місце спір щодо обставин поновлення працівника на посаді після незаконного звільнення, який остаточно вирішений судом касаційної інстанції 14.02.2018р., а фактична виплата суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу по 10.04.2016р., день ухвалення роботодавцем рішення про поновлення на посаді, здійснена останнім 23.03.2018р.

Виходячи із принципу співмірності та з врахуванням викладених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період із 14.02.2018р. по 23.03.2018р.

При визначенні розміру стягнення, апеляційний суд враховує встановлені наведеними судовими рішеннями обставини щодо визначення середньоденного заробітку у розмірі 260, 42 грн. та час за який належить його стягнути - 26 робочих днів із 14.02.2018р. по 23.03.2018р., і сума стягнення має складати 6770,92 грн.

Оскільки суд першої інстанції наведених обставин справи не врахував, а тому висновок про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог не можна визнати правильним, а рішення суду у цій частині законним, що є підставою для його скасування та ухвалення нового про задоволення вказаних вимог.

Разом із тим, решта доводів апеляційної скарги у частині стягнення компенсації невикористаної відпустки за період із 08.06.2015р. по 01.04.2016р.; вихідної допомоги 30 487,84грн. та середнього заробітку за весь час затримки її виплати із моменту повторного звільнення 1.04.2016р. по 1.06.2018р. ( 540 р/дн) у розмірі 140 626,80 грн. задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд застосовує положення ст.94 КЗпП України та ст.1,2,4 Закону України «Про оплату праці», якими встановлено, що заробітна плата - це винагорода , обчислена, як правило, у грошовій формі, яку власник чи уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану роботу.

Детальний перелік виплат, у складі заробітної плати, законодавство не містить, проте згідно п.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 12.05.2004р. №5, суми грошової виплати у разі невикористання щорічних ( основної, додаткової) відпусток, а також виплати вихідної допомоги не визначені як заробітна плата ст. 94 КЗпП та главою 7 КЗпП України. На цю компенсацію невикористаної відпустки не нараховується єдиний соціальний внесок, суми допомоги визначаються не за виконану працівником роботу за час дії трудового договору, а сплачується наперед після припинення його дії, а тому такі виплати не можуть відноситись до заробітної плати.

Отже, пропуск встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячного строку для вимог про стягнення цих виплат є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні.

Така позиція встановлена у постановах Вищого адміністративного суду України від 17.10.2013р. у справі № К/9991/24477/12, де зазначено, що приписи ч.2 ст. 233 КЗпП України не поширюються на правовідносини з приводу компенсації за невикористану відпустку, оскільки остання не відноситься до складу заробітної плати. Аналогічна позиція викладена у постанові ВС від 24.05.2018р. у справі № 501/6384/14-ц.

Також апеляційний суд зазначає, що за визначенням ст. 44 вказаного Кодексу вихідна допомога виплачується у разі припиненні трудового договору із підстав , зазначених у п.6 ст. 36; пунктах 1,2,6 ст. 40, а також згідно п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Як зазначив позивач, право на отримання вихідної допомоги він пов`язує із фактом припинення його повноважень як посадової особи 1.04.2016р. з підстав п.5 ч.1 ст.41 КЗпП.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнений 1.04.2016р. із посади виконуючого обов`язки начальника КП «Генічеське БТІ» після того, як уповноважений орган прийняв рішення про призначення на цю посаду ОСОБА_2 за строковим трудовим договором на три роки.

Враховуючи, що позовна вимога про стягнення витребуваних позивачем сум грошової компенсація за невикористану відпуску за період часу коли він мав на неї право, а також сум вихідної допомоги при звільненні, право вимоги яких у позивача виникло з часу звільнення 1.04.2016р, однак із позовом про їх стягнення він звернувся лише 4 червня 2018р, та за відсутності об`єктивних, непереборних обставин для визнання поважними причин пропущеного строку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленої частини позовних вимог.

Через відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача будь-яких сум , належних йому на момент його звільнення 1.04.2016р., відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за правилами ст. 116, 116 КЗпП України.

Суд першої інстанції з достатньою повнотою дослідив фактичні обставини у цій частині вимог та, із врахуванням заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 27 березня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 із Комунального підприємства « Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради 6770,92 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку згідно п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту рішення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції..

Дата складення повного судового рішення - 23.09.2019 рік.

Головуючий ________________ Н.В. Орловська

Судді ________________ О.В. Кутурланова

________________ В.В. Майданік