Справа № 299/3977/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 лютого 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Чучки Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Виноградівського районного суду від 27 лютого 2018 року, ухваленого суддею Трагнюк В.Р., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. У вказаному будинку без встановлених законом підстав проживає ОСОБА_1 разом з сім'єю, який у добровільному порядку не бажає виселитися, що створює їй перешкоди у користуванні майном. Посилаючись на приписи ст.ст.386, 391 ЦК України, ст.ст.116, 150, 155 ЖК УРСР просила суд виселити ОСОБА_1 з спірного будинку.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 27 лютого 2018 року даний позов задоволено.

Ухвалою Виноградівського районного суду від 07.08.2018 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивує тим, що наразі ним оспорюється заповіт, на підставі якого позивачка стала власницею будинку, і така справа знаходиться на розгляді у Верховному Суді. Вказує, що позивач навмисно замовчала факт проживання у спірному будинку крім нього також і членів його сім'ї, позовних вимог до яких не пред'явила. Вважає, що спір виник між позивачкою та всіма членами сім'ї відповідача, які проживаються у спірному будинку, та стосується безпосередньо її житлових прав. На його думку справу не було вирішено щодо всіх належних відповідачів. Поставивши питання про виселення лише відповідача, вона фактично вимагає розлучення відповідача із сім'єю, що суперечить ст. 4 СК України, ст. 291 ЦК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.4). Підставою для набуття права власності вказано рішення Виноградівського районного суду у справі №299/1266/17.

Згідно Акту комісії Великоком'ятівської сільської ради від 05.01.2016 року даний будинок зайнятий гр.ОСОБА_4 (а.с.7).

Також факт зайняття та проживання у спірному будинку відповідача та членів його сім'ї визнається сторонами по справі.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз змісту даних норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку користуватися житлом існує лише за наявності у власника прав приватної власності на це майно.

Відтак, припинення права власності особи на будинок автоматично припиняє право членів сім'ї власника на користування цим будинком, оскільки таке право є похідним від прав самого власника.

Таким чином, у зв'язку з набуттям позивачем права власності на будинок, автоматично припинилося право користування таким будинком усіх інших осіб, які не є членами його сім'ї, а тому позивач вправі ставити питання про їх виселення.

Зважаючи на викладене суд вірно задовольнив позов.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності у провадженні Верховного Суду справи №299/2431/15-ц щодо оспорення заповіту (на підставі якого позивач набула права власності), оскільки позивач набула права власності на підставі судового рішення по зовсім іншій справі. Крім того, зі змісту апеляційної скарги слідує, що у справі №299/2431/15-ц апеляційним судом Закарпатської області ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним. Таке рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, а касаційне оскарження не припиняє чинність та закону силу судового рішення апеляційного суду.

Також безпідставним є посилання апелянта на незалучення судом всіх відповідачів по справі, позаяк право вибору відповідача, тобто особи, яка порушує право позивача та до якої пред'являється матеріально-правова вимога, належить виключно позивачу. В даному випадку позивачем пред'явлено вимогу про виселення виключно ОСОБА_1 і вимоги по справі стосуються виключно відповідача. Тобто, твердження апелянта щодо незалучення всіх відповідачів є помилковим.

Щодо посилання апелянта на ст. 4 СК України, ст. 291 ЦК України, то на слід зазначити, що виселення в судовому порядку особи, яка без відповідних правових підстав зайняла житлове приміщення, в жодному разі не може розцінюватися як розлучення з сім'єю в непередбачений законом способом.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Виноградівського районного суду від 27 лютого 2018 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 15 лютого 2019 року.

Головуючий:

Судді: