Номер провадження: 22-ц/813/371/19
Номер справи місцевого суду: 509/3263/18
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката Бірюкова А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів,

встановив:

31 липня 2018 року, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, надавши в подальшому заяву про зміну предмету позову, та в остаточній редакції від 19.09.2018 року просив суд змінити розмір та спосіб стягнення аліментів, які стягуються з нього за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 23.04.2013 р., на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1/4 частини всіх видів його місячного заробітку до 1/6 частини всіх видів його місячного заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку з моменту ухвалення рішення і до повноліття дитини.

Свій позов ОСОБА_3 мотивував тим, що рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 23.04.2015 р. він був позбавлений батьківських прав по відношенню до його малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

На початку 2018 р. він отримав лист державного виконавця про існуючу заборгованість по аліментам в сумі 60706 грн., що свідчить про його фінансову неможливість виконання рішення суду по стягненню з нього аліментів у вказаному вище розмірі та про недобросовісність відповідачки, яка під умовою добровільного позбавлення батьківства позивача, обіцяла відмовитись від стягнення з нього аліментів, на що він погодився.

Таким чином, відповідачка ввела позивача в оману, а він,будучи необізнаним в юридичних тонкощах і погодившись на пропозицію відповідачки, не сплачував аліменти, що стало наслідком виникнення великої заборгованості, яку він на сьогодні частково оплачує, так як на теперішній час він не має постійної роботи та стабільного заробітку. Крім того, від іншої жінки у нього народився малолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що на думку представника позивача є обґрунтованими підставами для зменшення розміру аліментів.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2018 року та постановлення нового, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Та обставина, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.04.2013 р. з позивача по даній справі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів його місячного заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку з моменту її звернення до суду і до повноліття дитини, визнані сторонами і підтверджені матеріалами справи, а тому у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Також з цих підстав не підлягають доказуванню ті обставини, що рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 23.04.2015 р. ОСОБА_3 був позбавлений батьківських прав по відношенню до його малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1

Спірним в даному випадку є питання щодо можливості зменшення розміру аліментів, які має сплачувати ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5, з 1/4 частини всіх його доходів в місяць - до 1/6 частини.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_3 не довів суду того, що маються всі правові підстави, які передбачені ст. 192 СК України, для зменшення розміру аліментів, які встановлені судовим рішенням.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи заступних обставин.

Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами 04.09.2010 року був зареєстрований шлюб, який був розірваний рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.03.2013 р. В період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.04.2013 р., яке набрало законної сили, з позивача на користь ОСОБА_5 на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, були стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його місячного заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з 05.02.2013 р. і до повноліття дитини (а.с. 12).

Також суд зазначив, що рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 23.04.2015 р., яке набрало законної сили - ОСОБА_3 позбавлений батьківських прав у відношенні його малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13-15).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач та його представник стверджували, що з листа державного виконавця, що стало несподіваним для нього, позивачу стало відомо про існуючу заборгованість позивача перед відповідачем по аліментам в сумі 60706 грн.

На думку позивача, зазначені обставини свідчать про його фінансову неможливість виконання рішення суду по стягненню з нього аліментів у вказаному вище розмірі та про недобросовісність відповідачки, яка, згідно з домовленістю з позивачем, під умовою добровільного позбавлення батьківства позивача, мала відмовитись від стягнення з нього аліментів, на що він погодився.

Однак, відповідачка ввела його в оману, в свою чергу позивач, будучи необізнаним в юридичних тонкощах, погодившись на пропозицію відповідачки, не сплачував аліменти згідно їхньої домовленості і погодився на позбавлення його батьківства по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 Зазначені обставини стали наслідком виникнення великої заборгованості, яку він на сьогодні частково оплачує, так як на сьогодні, він немає постійної роботи та стабільного заробітку, у нього відсутнє нерухоме майно, та від іншої жінки у нього народився малолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що на його думку є обґрунтованими підставами для зменшення розміру аліментів.

При цьому, ні позивач, ні його представник не надали суду належних і допустимих доказів того, що майновий і сімейний стан позивача після ухвалення рішення суду про стягнення з нього аліментів значно змінився та погіршився, або покращився майновий стан відповідачки.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1, позивач ОСОБА_3 після отримання середньої спеціальної освіти механіка, водія тракториста-машиніста, взагалі жодного дня офіційно не працював, однак, незважаючи на відсутність офіційної роботи, частково, в незначних розмірах сплачує аліменти на утримання доньки сторін ОСОБА_6 (а.с. 66-67).

Звертаючись до суду з позовом, позивач та його представник вказали, що на теперішній час позивач дійсно працює механіком на різних СТО, тимчасово підробляючи на потреби нової сім'ї і частково виплачуючи аліменти на дитину, заробляючи певні грошові кошти, яких не вистачає на сплату аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів його місячного заробітку, як це зазначено у рішенні суду від 23.04.2013 р.

Однак, позивач та його представник не надали суду доказів того, що з моменту ухвалення вищевказаного судового рішення, значно змінився або погіршився майновий стан позивача.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що матеріальний стан позивача з дати ухвалення судового рішення по стягненню з нього аліментів - не змінився і не погіршився з огляду на відсутність у позивача постійної роботи як до ухвалення вказаного рішення, так і після його ухвалення.

Суд першої інстанції встановив, що станом на 31.10.2018 р. заборгованість позивача ОСОБА_3 по сплаті аліментів на доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 - становить 70239,25 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості головного державного виконавця Другого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, яка на думку суду є надвеликою сумою заборгованості (а.с. 68).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач суду пояснила, що на сьогодні вона самостійно утримує свою малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, офіційно працюючи юристом в ТОВ «Тенет», отримуючи заробітну плату у розмірі 3800 грн. та неофіційно підробляючи, складаючи юридичні і процесуальні документи в силу своєї професії за зверненням фізичних та юридичних осіб.

Також відповідач неофіційно винаймає квартиру у м. Одесі, де проживає з малолітньою донькою, самостійно утримуючи її, а тому, офіційних і неофіційних заробітків не вистачає їй на утримання дитини та оренду квартири, загальні витрати на що складають приблизно 10000 грн. щомісячно, включаючи оплату оренди квартири, забезпечення доньки необхідною їжею, одягом, іграшками, підручниками, учнівським приладдям, дитячими секціями, витрати на вільне дозвілля дитини. При цьому відповідач також посилалась на розмір заборгованості позивача по сплаті аліментів на утримання своєї доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який станом на 31.10.2018 року відповідно до розрахунку державного виконавця заборгованості зі сплати аліментів становить - 70239,25 грн., що також є підставою, що ускладнює утримання доньки.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи не спростовані доводи відповідачки щодо надуманості тверджень представника позивача про нібито існуючу між ними домовленість про її відмову від сплати ним аліментів за умови добровільної відмови позивача від батьківства. Так, відповідач зазначила, що вона в будь-якому разі не погодилась би на це, так як право на утримання аліментів від батька дитини передбачене чинним СК України і аліменти належать саме дитині, а вона є її матір'ю і не може діяти всупереч інтересам дитини.

Такий висновок колегії суддів обгрунтовується тим, що будь-яких належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 76-83,89,95 ЦПК України про нібито домовленість або будь-якого договору між позивачем та відповідачкою з приводу відмови останньої від стягнення аліментів після відмови позивача від батьківства щодо його малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 - позивачем та його представником суду не надано.

Так, суд першої інстанції обгрунтовано критично віднісся до вказаних тверджень, вважаючи їх хибними і голослівними, направленими саме на зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього за рішенням суду, з огляду на велику суму заборгованості по сплаті аліментів позивачем, яка становить 70239,25 грн., незважаючи на часткову сплату заборгованості по аліментам, яка не покриває навіть половину вказаної заборгованості і кожного місяця тільки збільшується (а.с. 19,61-63).

Крім того, суд дійшов правильного висновку про те, що твердження представника позивача про його необізнаність про заборгованість по аліментам, є хибними, так як після відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 509/452/13, виданого Овідіопольським районним судом від 16.05.2013 р. про стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки на утримання дитини, ОСОБА_3 було направлено повідомлення про відкриття ВП, яке було ним отримано і цей факт не було спростовано його представником в судовому засіданні.

Разом з тим, відповідач вживала всіх необхідних заходів для отримання аліментів, які штучно і навмисно не сплачував позивач, що підтверджується її письмовою заявою на адресу Другого Малиновського ВДВС ОМУЮ про проведення перерахунку заборгованості та здійснення належних дій з метою зобов'язання позивача сплатити заборгованість по аліментам на дитину, які він не сплачує з лютого 2013 року, та її вимогою про притягнення до кримінальної відповідальності боржника ОСОБА_3 за ст. 164 КК України (а.с. 34).

З огляду на викладене, беручи до уваги вимоги і практику Європейського суду з прав людини та Європейської конвенції з прав людини, на які в оскаржуваному судовому рішенні є обгрунтовані посилання, суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Також суд правильно вказав, що відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ч.ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.

При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Суд першої інстанції також обгрунтовано вказав, що у відповідності до ст. 182 СК України щодо обставин, які обов'язково враховуються судом при визначенні розміру аліментів (матеріальне становище платника аліментів, знаходження на його утриманні інших дітей) і вимог Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 р. № 2246-VIII, яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року становить 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн., підстав для зменшення розміру аліментів немає.

При цьому, суд оцінив та проаналізував вищевказані обставини в їх сукупності, а тому дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, так як визначений за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.04.2013 року розмір аліментів - повністю відповідає вимогам СК України, є мінімальним розміром аліментів та його зменшення у зв'язку з наявністю на утриманні позивача малолітнього сина, без підтвердження погіршення матеріального стану позивача, не сприятиме належному забезпеченню доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та суперечитиме інтересам дитини, відносно якої позивач позбавлений батьківських прав.

Також суд правильно вказав, що в силу ст. 166 СК України особа, яка позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини, а викладені представником позивача необґрунтовані доводи не можуть слугувати обставинами для зміни розміру аліментів на підставі ст. 192 СК України, беручи до уваги інтереси малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, сплата позивачем аліментів на утримання якої не може бути залежною від народження у позивача одного чи кількох дітей.

Що стосується сина позивача ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, то матеріали справи не містять буд-яких доказів того, що позивач ОСОБА_3 приймає участь у його утриманні, яким чином та в якому розмірі. Так, в суді апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_3 - адвокат Бірюков А.М. вказав, що син його довірителя - ОСОБА_7 разом з мамою проживають окремо від позивача, а тому ні апелянт, ні його представник не надали колегії суддів доказів участі ОСОБА_3 в отриманні сина ОСОБА_7 та погіршення у зв'язку з цим свого матеріального стану, що б давало підстави для застосування ст. 192 СК України.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.02.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра