Справа № 441/402/18 Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М.
Провадження № 22-ц/811/1078/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 06 серпня 2018 року в складі судді Малохової-Онуфер А.М. в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

встановила:

В березні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу по борговій розписці від 30 листопада 2016 року в сумі 45 000 грн. основного боргу, 600 грн. інфляційних втрат за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1350 грн., а всього 46 950 грн., а також 704 грн. 80 коп. судового збору.

Вимоги обгрунтовувала тим, що 30.11.2016р. позичила відповідачу грошові кошти в сумі 45000 грн., які останній зобов'язувався повернути до 30.05.2017р., про що підписав боргову розписку, однак у визначений домовленістю строк ОСОБА_2 свої зобов'язання по означеній розписці не виконав, на неодноразові прохання та звернення про повернення боргу не реагує, тому змушена звернутись за захистом свого порушеного права до суду.

Додатково пояснила, що кошти позичила для придбання автомобіля, про що в присутності відповідача написала розписку, яку він підписав особисто зазначивши своє прізвище, ім'я, по батькові, після підписання розписки передала йому 45000 грн. Для забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань, вона значиться у довіреності від 17.12.2016р., як особа з правом розпоряджатись автомобілем Renault Master, 2001 р.в., р.н. НОМЕР_1.

Оскаржуваним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 06 серпня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_2, що значиться зареєстрованим та проживає в АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3, проживаючої на АДРЕСА_2 борг по борговій розписці від 30 листопада 2016 року в сумі 45 000 (сорок п'ять тисяч) грн., 600 грн. інфляційних втрат за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1350 грн., а також 704 грн. 80 коп. судового збору, а всього 47 654 (сорок сім тисяч шістсот п'ятдесят чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2, вважає його незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому таке підлягає скасуванню.

Покликається на те, що позовні вимоги не відповідають дійсноті, оскільки жодних коштів від ОСОБА_3 він не отримував, розписок не видавав, долучена позивачем розписка є підробленою, а підпис сфальшований.

Звертає увагу на те, що розписка не містить даних за якими можна було б ідентифікувати боржника, а саме паспортні дані, місце реєстрації, реєстраційний номер облікової картки платника податків, також розписка не підписана жодним свідком.

Позивач вже зверталась в суд із заявою про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, метою якого було визнання права спільної сумісної власності на майно та відшкодування 1/2 вартості такого майна. Позов залишений без розгляду ухвалою суду від 01.02.2018 року, однак у мотивах такого позову, позивач не зазначала жодного слова про наявність розписки, яка нібито вже була.

Не погоджується з висновком суду про те, що він заперечував призначення почеркознавчо експертизи та не оспорював суми боргу, однак йому пропонувалось, що експертиза буде проведена спеціалістом, якого визначила позивач.

До апеляційної скарги подає клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, оскільки вважає, що тільки висновок експерта може дати точну інформацію про природу виникнення спірної розписки.

Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 06 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Ухвалою про призначення справи до розгляду від 26 жовтня 2018 року, враховуючи те, що ціна позову у даній справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, вирішено проводити розгляд справи без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення скарги відсутні виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при складанні боргової розписки від 30.11.2016 року сторонами дотримано всіх істотних умов, зокрема зазначено дату складання (отримання коштів), прізвища, ім'я і по батькові сторін, валюту позики, зобов'язання про повернення коштів, тому позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, який відповідач не повертає, відтак суд стягнув такий на користь позивача в примусовому порядку.

Також, суд дійшов висновку про підставність вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат за весь час прострочення в розмірі 600 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 350 грн.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав і обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Із змісту розписки від 30.11.2016 року вбачається, що позивач ОСОБА_3 позичила відповідачу ОСОБА_2 кошти в сумі 45 000 грн. на термін 6 місяців, до 30 травня 2017 року, останній зобов'язувався повернути всю суму про що проставлено власноручний підпис (а.с. 4, 24а).

З позовних вимог та пояснень позивача ОСОБА_3 слідує, що кошти були надані нею відповідачу для придбання транспортного засобу, а саме автомобіль Renault Master, 2001 р.в., р.н. НОМЕР_1.

З дослідженої копії довіреності від 17.12.2016 року встановлено, що ОСОБА_5, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є власником автомобіля Renault Master, 2001 р.в., р.н. НОМЕР_1, уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (кожного окремо та незалежно один від одного), знімати з реєстрації в органах ДАІ, обмінювати, заставляти, здавати в оренду, позичку, продати за ціну та на відповідних умовах, належний йому автомобіль (а.с. 10, 13).

Таким чином, позивач зазначає, що автомобіль Renault Master, 2001 р.в., р.н. НОМЕР_1 придбаний 17.12.2016 року, тобто після передачі відповідачу визначеної грошової суми, при цьому для належного виконання ОСОБА_2 боргових зобов'язань перед ОСОБА_3, остання зазначена у довіреності, як особа уповноважена розпоряджатись автомобілем.

Поряд з цим, згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №4647/2017/522497 від 01.07.2017 року, наданого територіальним сервісним центром центру 4647 регіонального сервісного центру МВС у Львівській області на адвокатський запит ОСОБА_6, ОСОБА_2 відчужив автомобіль Renault Master, 2001 р.в., р.н. НОМЕР_1 - ОСОБА_4, згідно Висновку незалежної експертної оцінки ринкова вартість автомобіля станом на 30.06.2017 року станвить 46700 грн. (а.с. 9, 11, 14).

Із долучених до матеріалів справи претензій від 21.02.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 неодноразово зверталася до відповідача з письмовими претензіями про повернення боргу, однак такі вимоги ОСОБА_2 залишив без виконання (а.с. 5, 6).

Судом встановлено, що у родинних відносинах сторони не пребувають, подружжям не є.

Звернувшись з позовними вимогами, позивач ОСОБА_3 покликається на існування між сторонами позикових відносин, що слідує з розписки ОСОБА_2, долученої до матеріалів справи, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти ОСОБА_3 до 30 травня 2017 року.

Поряд з цим, заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_2 зазначив, що коштів у позику позивач йому не давала, розписки не підписував, автомобіля не придбавав, на виконання повноважень, наданих ОСОБА_5 від 17.12.2016 року уклав в його інтересах договір купівлі продажу належного йому транспортного засобу (а.с. 30).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

З метою об'єктивного розгляду справи та на виконання вимог ст. 12 ЦПК України, суд першої інстанції роз»яснював відповідачу його право заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у справі, однак такого клопотання, знаючи про розгляд справи судом та будучи належним чином повідомленим про судові засідання призначені на 20.07.2018 року та 06.08.2018 року, відповідач не подав.

Більше того, клопотання сторони позивача про призначення судом почеркознавчої експертизи категорично заперечив, при цьому проведення почеркознавчої експертизи позивач просила доручити ЛНДІСЕ, який знаходиться у м. Львові, на вул. Липинського, 54, що спростовує доводи відповідача в цій частині.

З врахуванням наведених обставин ухвалою від 12.02.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, який відповідач, як позичальник не повертає, тому вимога про стягнення коштів в сумі 45000 грн. за розписикою від 30.11.2016 року є обґрунтованою, а висновки суду першої інстанції з цього приводу законними.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Таким чином, колегія суддів також погоджується з висновком місцевого суду про підставність вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат за весь час прострочення в розмірі 600 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 350 грн., розмір яких відповідач не спростував та не заперечив.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пояснення з приводу того, яким чином та з якою метою власник автомобіля Renault Master, 2001 р.в., р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_5, який є невідомою для позивача ОСОБА_3 особою, зазначив її у довіреності від 17.12.2106 року, відповідач не надав, як у суді першої так в апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 06 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 лютого 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк